PLNÁ PRÁZDNOTA

Jan Turneber

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2026

© Jan Turneber

Cover & Images © Jan Turneber

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-329-6 (ePub)

ISBN: 978-80-7539-330-2 (mobi)

ISBN: 978-80-7539-331-9 (PDF)

Knihu věnuji své rodině,

která mi pomohla pochopit a zvládnout to, co bych sám nikdy nedokázal.

autor

Stalo se to kdysi dávno v Říši středu.

*

Ale děje se to i nyní. A zde.

Rozhodnutí

Po obvyklých ranních rituálech a snídani si Wang Li udělal jasmínový čaj a odnesl si jej do pracovny.

Hlavou mu vířily otázky, které mu v poslední době kladli jeho žáci. Už nešlo o běžné dotazy – bylo v nich cosi hlubšího. Co jim odpovědět? Jaké tajemství odkrýt a které si ponechat pro sebe?

Z druhé zásuvky na levé straně stolu vyndal oválný valoun ohlazeného nefritu, který se mu vešel akorát do dlaně. Začal si s ním pohrávat. Hladit jej, převracet, nastavovat proti světlu, vnímat jeho příjemnou hladkou strukturu, postupné zahřívání, jak nefrit přebíral teplotu jeho dlaně. Wang se od něj nemohl odtrhnout. Fascinoval jej nejen jeho tvar, ale i jemná zelenkavá barva. Ta vynikala zejména tehdy, když jím pronikalo světlo a zdůrazňovalo několik drobných, ale efektně působících vad v průsvitném materiálu valounu. Ty sice narušily jeho dokonalost - ale zároveň vyzdvihly a podtrhly jeho krásu.

Po chvíli nefrit odložil zpět do zásuvky, kde působil jako těžítko na čistých listech papíru. Ty přebíraly jeho jemnou a čistou energii.

Z horní zásuvky vzal psací potřeby a rozložil je na stole. Při popíjení čaje začal vzpomínat na svá setkání s tajemnem.

Vůbec netušil, jak dlouho mu trvalo, než se probral ze zadumání a automaticky sáhl pod nefritový valoun pro čistý list papíru...

Tak začaly vznikat tyto zápisky.

I.
Záhady zapsané v nefritu

Trefa

Wang Li vyrůstal s rodiči a starší sestrou Wang Ťing v malém městě Wej-nan, ležícím asi den cesty od Čchang-anu, hlavního města říše.

Jeho dětství bylo, stejně jako u většiny dětí, které mají trochu štěstí. Bezstarostné. I když dospělí v rodině museli občas řešit menší či větší problémy, vždy se snažili, aby se dětí dotkly co nejméně. A ty si ve víru her a dovádění jejich starostí většinou ani nevšimly.

Ke svým sedmým narozeninám dostal Wang mezi jinými dárky i jeden, který ho překvapil a s nímž si zpočátku nevěděl rady. Jeho maminka si vzpomněla na své vlastní dětství a oblíbenou hračku – drobný kožený váček naplněný fazolemi. Pevně zašitý tak, aby obsah nevypadl. Vznikla tak malá, ale odolná koule. Wang ji zvědavě převracel v ruce a zkoumal ji se smíšenými pocity. K čemu to vlastně je?

Maminka si jeho rozpaků všimla a zavolala ho k sobě. Se šibalským úsměvem si vzala kouli zpět a bez varování ji hodila směrem k tatínkovi. Ten ji pohotově chytil a vrátil jí ji zpět. Následovala rychlá výměna mezi rodiči a nakonec maminka hodila kouli i Wangovi. Napoprvé ji nechytil. Ale když se k nim přidala i sestra a všichni si začali hrát, brzy se z nesmělých pokusů staly obratné pohyby. Kouli chytal i jen jednou rukou, házel ji zpět, a nakonec se z ní stala jeho oblíbená hračka. Spolu s kamarády i sestrou si s ní užili spoustu zábavy – nejen že ji házeli, ale také se snažili jeden druhého zasáhnout.

Jednoho dne si jejich dovádění na plácku všiml Sie Cai, syn majitele obchodu s látkami. Byl starší a na hru s koulí pohlížel s despektem. Když se koule skutálela k jeho nohám, rozhodl se přidat. Ukázalo se však, že na rozdíl od mladších chlapců nemá pro hru cit. „Takoví mrňousi, a jde jim to líp než mně,“ pomyslel si rozladěně.

Když se ale kluci začali navzájem trefovat, Sie Cai byl velice obratný. Začal ostatní provokovat: „Nikdo mě netrefí!“ A skutečně se mu zatím dařilo vyhnout všem hodům.

„Ani ty mě netrefíš!“ vytahoval se, když se koule dostala do rukou Wangovi. Tomu to nedalo. Sie Cai stál daleko a myslel si, že je v bezpečí. Ale Wang si ho přeměřil s přivřenýma očima. Zaměřil se na cíl, napřáhl - a hodil. Koule zasáhla Sie Caie přímo do prsou.

„Au! Jak jsi to udělal?“ vykřikl překvapeně.

Wang jen pokrčil rameny. Sám nevěděl. Jen vnímal zvláštní pocit soustředění, propojení mezi rukou a cílem. Možná i něco víc, co v tu chvíli nedokázal popsat.

________

Uběhlo několik let. Byl teplý, suchý podzim. Wang se s přáteli vydal za město. Na polích se hemžily myši - přemnožily se díky příznivému počasí. Kluci se je snažili trefit kameny, ale rychlé hlodavce nebylo snadné zasáhnout. Wang chvíli sledoval jejich snažení, pak zvedl kámen. Ustoupil o krok, potěžkal ho v ruce, soustředil se. Hodil. Kámen zasáhl myš, která jen vykvikla a zůstala nehybně ležet. Společníci na něj pohlédli s obdivem, dívky nadšeně tleskaly. Wang se pousmál. Na mysl mu přišla vzpomínka na dávný hod koulí. Uvědomil si, že oba zásahy měly společného víc, než se zdálo.

Později, kdykoli se setkal se situací, kde hrálo roli soustředění, vzpomněl si na tyto okamžiky. Byly prvním náznakem jeho budoucí cesty. Cesty, kde mysl, tělo a duše splynuly v dokonalé harmonii.

Zablokované kolo

Wang Li rostl jako z vody a čím dál raději se toulal po městě. Jeho nejoblíbenějším místem bylo přístaviště u řeky – rušná směsice rybářů, obchodníků, řemeslníků a občas i pochybných existencí. K tomu vůně čerstvé zeleniny, křik prodavačů a šplouchání vody. Ideální místo pro kluka s dobrodružnou duší.

Jednoho dne si Wang všiml, že noční bouře spláchla do zátočiny nejen písek, ale i dva docela velké, hladké, pěkně zbarvené kameny. „Ty by se báječně hodily do naší zahrady!“ pomyslel si a už v duchu přemýšlel, kam je doma postaví.

Sebral veškerou odvahu a šel za šéfem pískařů. „Mistře, tamhle ty dva kameny vám tu jen překáží. Co kdybych je odvezl?“ navrhl. Statný muž se na něj s překvapením podíval. Pak se zahleděl na kameny a s šibalskými ohníčky v očích a pobaveným úsměvem odpověděl: „Ty jsi ale pěkný filuta. Víš, že zrovna tyhle kameny jsem si u včerejší bouře objednal, aby mi je sem dopravila? A ty mě teď o ně chceš připravit? Už mám na ně kupce!“

Wang se nenechal vyvést z míry. Už si zvykl na svérázný humor lidí od vody, a tak odpověděl: „Mistře, možná jste zapomněl, že jste je objednal pro mě! Jmenuji se Wang Li a nabízím vám za ně celý měďák.“

Pískaři kolem se dali do smíchu. „Celý měďák?“ opáčil šéf. „Neříkal jsi spíš stříbrňák?“

Chvíli se škádlili, ale nakonec muž kývl. Chápal, že kluk má prostě pro kameny slabost. Dospělému by je prodal mnohem dráž, ale tentokrát byl velkorysý.

Wang utíkal domů pro měďák. Z kůlny vytáhl dvojkolák a vrátil se k řece. Zaplatil, ale sám kameny naložit nezvládl. Pískaři se nad ním slitovali a dokonce mu pomohli i vytlačit vozík na lepší cestu. Tam už si Li věřil a náklad bez větších problémů vezl.

K domovu zbývalo jen přejet úzký můstek nad rozvodněným potokem.

Zrovna uprostřed můstku se ozvala rána. Kolo se zablokovalo a vozík se ani nehnul. Wang zabral, zatlačil… nic.

Navíc zaslechl hlasité vyvolávání.

Blížil se ozbrojený průvod nesoucí nosítka s někým určitě důležitým. Wangovi ztuhla krev v žilách. Jestli bude překážet, nebudou se s ním párat – prostě jeho dvojkolák i s kameny shodí do vody.

To ne!

V panice a z posledních sil znovu zabral - a vozík se pohnul. Táhl a táhl, dokud se konečně nedostal na rozšířenou cestu za můstkem. Průvod prošel. Nikdo si ho ani nevšiml. Wang si oddechl a chtěl pokračovat domů.

Jenže teď už vozíkem ani nehnul. Táhl, tlačil – marně. Dvojkolák jako by vrostl do země. Nakonec mu museli pomoci kamarádi ze sousedství – přeložili kameny na jiný vůz a ten dotáhli až domů.

Večer, když se otec vrátil, vyslechl si synův příběh. Pokýval hlavou a poslal ho za kolářem nechat opravit dvojkolák. Pak spolu dlouho přemýšleli, kam kameny nejlépe umístit.

„Ale jak to, že jsi na mostě vozíkem pohnul a pak už ne?“ zeptal se nakonec otec.

Wang pokrčil rameny. „Nevím… měl jsem obrovský strach a pak to prostě šlo. Ale když už mi nic nehrozilo, tak jsem vozíkem nepohnul ani o píď. Ať jsem se snažil sebevíc.“

Otec se usmál. „Tohle se stává. V extrémních chvílích dokážou lidé věci, kterým by jindy sami nevěřili.“

Wang si tu větu zapamatoval. A později si ji mnohokrát ověřil na vlastní kůži.

U zkoušek

Wangovi rodiče měli velký zájem o šťastnou a úspěšnou budoucnost svého syna. I když nebyli příliš majetní, dbali na jeho vzdělávání ve všech směrech. Některé discipliny měl raději a šly mu docela lehce, u jiných se musel více snažit, aby je zvládl. Postupně absolvoval různé zkoušky, označované jako „nižší“.

Ve své práci na okresním úřadu ve Wej-nanu se osvědčil a dokonce se při ní věnoval i studiu a přípravě na zkoušku, která by mu zajistila další kariérní postup. Zanedlouho přišel čas, kdy se měl dostavit před komisi v sídelním městě.

Byl důkladně připraven. Navíc ho předmět zkoušky bavil, a tak si už několik dní před stanoveným termínem byl docela jistý. Jenže nešlo pouze o úspěch před komisí. Poprvé se měl vydat do hlavního města sám. Trochu se toho obával. Dosud tam vždy cestoval s někým zkušeným a světa znalým. Teď si ale chtěl dokázat, že už doopravdy není malý kluk a domácí mazánek, a tak to vzal jako další zkoušku.

S dostatečnou časovou rezervou a s požehnáním rodičů se vydal na cestu. Ve stanovený den se dostavil spolu s několika desítkami dalších adeptů ke zkoušce. Po písemné části postoupil s již prořídlou řadou uchazečů k ústnímu přezkoušení. I z něj měl dobrý pocit.

Úředník všechny svolal do velké síně k vyhlášení výsledků. I přes určitou jistotu byl Wang Li, stejně jako všichni ostatní, nervózní. Uspěl? Netrpělivě čekal, až se mezi těmi, kdo zkoušku zvládli, ozve i jeho jméno. A tak se i stalo. Kámen mu spadl ze srdce.

Najednou však zaznělo: „Wang Li a Čche Mengu předstupte!“

Wangovo srdce se málem zastavilo. „Co se to děje?“ v duchu se ptal sám sebe. Předseda zkušební komise potom pokračoval: „Oba jste dosáhli nejlepších výsledků. A získali jste i stejný počet bodů. Ale podle regulí nejlepší může být jen jeden. Vzdá se někdo z vás dobrovolně svého umístění ve prospěch toho druhého?“

Wang Limu tato slova úplně vyrazila dech. „Mohl by být nejlepší! To by byl výsledek!“ Současně si ale uvědomil, že asi bude muset podstoupit další zkoušku, která rozhodne. Jisté riziko neúspěchu zde bylo. Jeho protivník byl určitě také velice dobrý. Takovouto šanci však doposud nikdy neměl. Díky své mírné a neprůbojné povaze by za normální situace ustoupil. Nebyl příznivcem konfrontací a přílišného soutěžení. Tentokrát to však bylo něco jiného. Vnitřně cítil, že se musí postavit této výzvě. Proto bez dlouhého rozmýšlení odpověděl: „Já, Wang Li, se svého umístění nevzdávám.“ Stejně reagoval i Čche Meng.

„Dobře,“ řekl předseda komise. „Každý z vás dostane jednu dodatečnou otázku a vaše odpovědi rozhodnou.“

Wang Li trochu zalitoval svého rozhodnutí, ale už se nedalo nic dělat. První odpovídal Čche Meng. Mluvil věcně a jistě, komise byla spokojená.

„A teď vy, Wang Li,“ řekl hlavní zkoušející a vyslovil otázku. Ve Wangovi by se v té chvíli krve nedořezal. Cítil jak mu vysychá v ústech. „Co ta otázka vlastně znamená, co na ni mám odpovědět?“ v duchu pro sebe přemítal. Zrovna moc rady si nevěděl. Sice nějakou představu o zadaném tématu měl, ale nebyl si jist, zda to bude stačit. Nemohl se rozmýšlet příliš dlouho, a tak začal odpovídat. Do své řeči se vžíval čím dál víc. Začal si uvědomovat různé souvislosti, vybavoval si vše, co znal. Najednou si uvědomil, že říká něco sám od sebe. Tak trochu nevědomky. Vlastně měl pocit, jako by z něj a za něj mluvil někdo jiný. Přistihl se, že tomu, co říká, ani příliš nerozumí. Ale mluvil, mluvil...

Bylo vidět, že i celá zkušební komise je překvapena jeho řečí. Rozpaky, zmatení, podiv nad tím, co slyšeli. Někteří, jak si později mezi sebou řekli, zpočátku ani to, co Wang Li říkal, nechápali. A to i přesto, že to byli velice uznávaní odborníci, kteří sem byli pozváni z různých koutů říše. Když Wang skončil, vyzval předsedající oba zkoušené, aby na konečné rozhodnutí vyčkali v předsálí.

Ve zkušebním sálu bylo chvíli rozpačité ticho.

„Co to ten mladík vlastně říkal?“

„Rozuměl jste tomu někdo?“

„Žádný blábol to nebyl, ale že bych všemu z toho rozuměl, to tedy ne.“

„Pojďte si to společně rozebrat,“ řekl nejstarší a velice vážený člen komise. „Jednak bychom měli být spravedliví a navíc nám vůbec neuškodí, když opět trochu provětráme svoje stárnoucí hlavy a pokusíme se porozumět tomu, s čím jsme se asi ještě nesetkali.“

Porada trvala dlouho. Oběma zkoušeným se ta doba zdála nekonečná.

„Vstupte,“ vyzval oba mladíky úředník. Slova se ujal předseda zkušební komise. „Protože Wang Li přišel s novým, neobvyklým a dosud nepoužívaným přístupem a pohledem na zadané téma, vyhlašujeme jej za nejlepšího ze zkoušených. Všichni mu tímto blahopřejeme.“

Wang Li nebyl schopen slova. Jako ve snách všem poděkoval, přijal gratulaci i od Čche Menga a pořád v podivně rozechvělém stavu opustil místo, které bylo svědkem pro něj tak významné události. Musel se vzpamatovat. V duchu si opakoval vše, co vlastně řekl. Nebo spíš, co jím bylo řečeno. Musel se srovnat s tím, co si začal postupně uvědomovat. Že mluvil, ale slova to nebyla tak úplně jeho. Někdo či něco v něm mluvilo za něj. Nevědomky rozváděl to, co se naučil. Do daleko širších souvislostí, které ho zatím nikdy nenapadly. Stále nechápal, proč mu bylo pomoženo. Někým, něčím... Proč právě jemu? Nemohl na to přijít. Neměl žádné přijatelné vysvětlení. Nakonec to vzal jako rozhodnutí a zásah vyšší moci.

Střetnutí

Po úspěšném složení vyšší státní zkoušky získal Wang Li významné místo na prefektuře v Čeng-čou, správním městě sousední provincie. Spolu s prestižní pozicí mu nové zaměstnání přineslo i dostatek finančních prostředků. Nejenže mohl podporovat své rodiče, kteří zůstali v rodném městě, ale konečně si mohl dovolit i aktivity, které ho lákaly už dříve, ale byly mimo jeho možnosti.

Vždy ho fascinovaly exhibice bojových umění, kde i subtilnější bojovníci dokázali porazit mnohem větší a silnější protivníky. Možná i proto, že sám byl štíhlé, téměř drobné postavy, toužil odhalit tajemství těchto technik. Měl štěstí – nedaleko úřadu, kde pracoval, byla právě otevřena nová škola bojových umění. Wang neváhal a spolu s dalšími čtyřiceti mladíky se přihlásil do výcviku.

Začátky byly nesmírně náročné. Dosud trávil většinu času nad knihami a svitky, takže jeho fyzická kondice nebyla valná. Intenzivní tréninky ho vyčerpávaly, ale s každým dalším dnem si začínal zvykat. Postupně nabíral sílu i vytrvalost. Kromě posilovacích cvičení se učili techniky zaměřené na pružnost a rychlost. Mnozí nováčci tvrdý dril nevydrželi a školu opustili. Wang ale vytrval.

Po několika měsících přišly na řadu první bojové techniky – údery, kryty, kopy. Trénovali nejprve v pevném postoji jezdce, který dával všem zabrat. Poté se přidaly pohyby vpřed, vzad a do stran. A nakonec došlo na spojování technik do plynulých sekvencí. Dva roky plynuly v nekonečném opakování. Řady studentů opět prořídly – ne každý byl ochoten snášet takovou dřinu bez viditelného pokroku či odměny. Ti, kteří vytrvali, se začali učit komplexnější kombinace technik a nakonec i sestavy simulující boj proti několika protivníkům. Tréninky doplnilo otužování úderových ploch – kliky na kloubech, údery do vody, hrachu, písku…

Po čtyřech letech se však do tréninku začala vkrádat rutina. Přestože se Wangovy schopnosti stále zlepšovaly, nadšení opadalo. V úřadu postupoval na vyšší pozice, ale v bojových uměních zůstával stále jen jedním z mnoha žáků. Začal pochybovat, zda je tato cesta skutečně ta správná. Nebyl sám.

Jednoho dne se bezcílně procházel městem a zahlédl letáček ohlašující otevření další školy bojových umění. Oznámení bylo několik týdnů staré, ale přesto ho zaujalo. Zamyslel se nad svou dosavadní „kariérou“ bojovníka. Bloumání ho zavedlo až do čtvrti, kde sídlila nová akademie. Sotva si všiml skupiny mladíků vycházejících z její brány, když zaslechl posměšné vychloubání jednoho z nich:

„Vsaďte se, že zmlátím toho frajera!“

Wang tomu nevěnoval pozornost, ale vzápětí ucítil pevný stisk na rameni. Otočil se – proti němu stál statný mladík, zřejmě jeden z tamních studentů. Popadl Wanga oběma rukama za halenu u krku a s úsměškem prohlásil:

„Chceš do dršky, frajere?“

Stál příliš blízko. Wang okamžitě vyhodnotil situaci – nemělo smysl se s ním hádat. Pro útočníka šlo o otázku prestiže. Bez zaváhání mu dal ránu pěstí do obličeje. Mladík zakolísal, ale ještě stačil do Wanga strčit tak, až oba upadli. Hned se však zvedli. Wang se s takovou situací dosud nesetkal a netušil, co bude následovat.

„Ty vole, mě teče krev!“ ulevil si útočník a otřel si ústa. Než stačil cokoliv udělat, jeho kamarádi ho odtáhli pryč.

Wang si oprášil oblečení a vydal se domů. Cestou opět přemýšlel, tentokrát však byl ostražitější a sledoval dění kolem sebe. V hlavě si znovu přehrával celý incident. Co kdyby útočníka jen podrazil, místo přímého úderu? Jak by reagoval, kdyby byl napaden zezadu? A co kdyby měl protivník zbraň? Myšlenky ho neopustily ani doma u čaje, ještě dlouho před usnutím.

Když se o svém zážitku zmínil staršímu žákovi ve své škole, její vedení konečně pochopilo, že studentům chybí praktické zkušenosti. Od té doby se výuka rozšířila o simulované souboje. Tréninky získaly nový rozměr, ale stále se zaměřovaly jen na údery a kryty, boj ve stoje. Wang však věděl, že existují i jiné bojové styly – přehozy, podmety, boj na zemi, páky, škrcení… A tohle v jeho současné škole chybělo.

Začal se tedy rozhlížet po jiném učiteli. Nakonec našel školu na předměstí, která odpovídala jeho představám. Mistr byl sice mladší, ale jeho přístup i techniky Wanga zaujaly. Brzy se dohodli.

Než opustil svou dosavadní školu, zakoupil drobný dar a osobně poděkoval vedoucímu. Bylo to nepsané pravidlo mezi žáky a učiteli bojových umění. Rozloučení bylo srdečné – i starší žák si uvědomoval, že jejich škola mohla být vedena jinak. A že ne každému musí stávající styl vyhovovat.

Bílý drak

Wang Li v úřadu postoupil na vyšší pozici, která mu zabírala mnohem více času. Už nemohl chodit na tréninky každý den, ale přesto si alespoň třikrát týdně našel chvíli, aby navštívil novou školu. Byl spokojený. Učil se nové dovednosti, které ho nejen bavily, ale byly i praktické. Mistr ho navíc zasvětil do různých dechových cvičení, metod koncentrace a meditace. Právě tato cvičení mu pomáhala zvládat rostoucí pracovní zátěž a vyrovnávat se s tlakem úřednického života.

Jedním z nejpříjemnějších objevů bylo pro Wanga údolí s potokem, které se nacházelo za školou. Rád se tam procházel. Nejvíce si oblíbil vodopád na konci údolí. Byl dostatečně vzdálený od obydlí, a proto tam téměř nikdo nechodil. Wang si zamiloval klid toho místa – dokonalý prostor pro rozjímání. Vodopád Bílého draka byl majestátní a vysoký, jeho bílá sprška křišťálově čisté vody ostře kontrastovala s tmavou skálou v odstínech modročerné. Voda padala do tyrkysového jezírka a vytvářela proměnlivé obrazce připomínající vlnícího se draka – chvíli hravého, chvíli hrozivého, neustále měnícího svůj tvar. Každý pohyb větru, každý sebemenší závan měnil dráhu vody a vytvářel nové pramínky, proudy, samostatné kapky i vlnící se mlhu. Pohled na vodopád byl pokaždé jiný, nikdy se neopakoval stejný vzor. Wang Li tam nacházel inspiraci i útočiště, místo, které ho přímo vybízelo ke cvičení.

S výběrem nové školy byl Wang nadmíru spokojený. Tréninky ho bavily a zároveň mu pomáhaly zvládnout psychickou zátěž z práce. V úřadu se totiž začaly množit intriky, tvořily se zájmové a mocenské skupiny. Situace se stávala čím dál nepříjemnější.

Po roce si Wang všiml, že i ve škole se něco mění. Chování žáků, neuklizené prostory, povalující se odpadky, prázdné tykve od kořalky, rozbitý keramický demižon... Mistr býval podrážděný a přísnější než dříve. Jeho výuka se změnila – nácvik byl tvrdší. V  tréninkových soubojích byl vyžadován plný kontakt.

Wang Li brzy pocítil tuto změnu na vlastní kůži. Cvičil kvůli kondici, pro radost a samozřejmě i kvůli získávání návyků, které by mohl využít v případě konfliktu. Ale věk neoklamal – jeho rychlost už nebyla taková jako dřív. To se mu vymstilo při zápasu s o patnáct let mladším kolegou, který ho nešetřil – chtěl dokázat mistrovi i sobě, že je lepší než jeho starší protivník. Wang udělal chybu, odkryl pravou stranu trupu a mladík toho okamžitě využil. Tvrdá rána mu nalomila, možná i zlomila dvě žebra. Byl to jeho první vážnější úraz. Nikdo z toho ale nedělal velké drama. Wang si uvědomil svou chybu. Mistr to také nijak nekomentoval. Pro Wanga to však znamenalo nucenou pauzu. S pevně staženým hrudníkem musel zůstat v klidu. Tréninky šly stranou, věnoval se jen práci, kterou byl nově pověřen.

Jednoho dopoledne si ho zavolal prefekt Sun Hong.

„Tak jsem se doslechl, Wang Li, že chodíš cvičit k mistru Čangovi. Můžeš mi říct, jak to tam teď vypadá?“

Wang byl otázkou překvapen. Myslel si, že v úřadu o jeho trénincích nikdo neví. „No… situace se tam v poslední době změnila. Vypadá to, že mistr začal pít. Děje se tam něco, co není úplně zjevné, ale určitě to není maličkost. Zdá se, že to mistr nezvládá.“

„A znáš mistrovu manželku?“ zeptal se prefekt.

„Ano, znám. Je to krásná a zajímavá žena, údajně pochází z jihu. Ale víc o ní říct nemohu. Zajímá mě především cvičení.“

„To dobře děláš,“ přikývl prefekt. „Podle mých informací je velmi společenská. A tím myslím, že tráví hodně času ve společnosti mladých žáků svého muže. A věř mi, bojová umění s nimi necvičí.“

Wang Li se zamračil. „Toho jsem si nevšiml.“

„To se ani nedivím, je to chytrá žena,“ pokračoval prefekt. „Má však na svého muže stále vyšší finanční požadavky. A zdá se, že mistr se možná zapletl do něčeho nekalého, aby jí vyhověl. Doufám, že o něj nepřijdeš.“

Na prefektova slova si Wang vzpomněl, když se po delší pauze vrátil na trénink. Žáků ubylo, mistr vypadal nevyspale a bez nálady. Při cvičném duelu si Wang podvědomě chránil zraněná žebra, což mistrovi neuniklo. Nutil Wangova protivníka k tvrdšímu útoku, ale ten stále respektoval soupeřovo nedávné zranění. Mistr jejich souboj rázně ukončil. Wang Liho si už nevšímal, zato jeho soupeři nařídil trest – stovku kliků za neuposlechnutí příkazu.

Wang Li pochopil, že tady už nemá co dělat. Nemůže mít za mistra člověka, který se takhle změnil. Litoval toho, ale v této situaci neviděl jiné řešení.

Další den musel služebně odcestovat. Po návratu si ho opět zavolal prefekt. Wang myslel, že jde o zprávu z cesty. Začal o ní referovat, ale prefekt ho zastavil. „Počkej, Wang Li, tohle počká. Mám pro tebe novinku, která se tě osobně týká.“

Wang zpozorněl. „Co se stalo?“

„Není to zas tak hrozné, nelekej se,“ uklidnil ho prefekt. „Jen jsem ti chtěl ušetřit cestu. Před týdnem utekla manželka mistra Čanga s jedním z jeho žáků. A dnes ráno zmizel i sám mistr. Nikdo neví kam. Škola je prázdná.“

I když Wang Li něco podobného tušil, přesto ho ta zpráva zaskočila. Poděkoval prefektovi za informaci a šel dokončit zprávu. Myšlenkami se ale stále vracel ke svému mistrovi. Částečně ho litoval. A zároveň si uvědomil, že si bude muset najít nového mistra. Ale koho? A kde?

Zvěrolékař

Po nějaké době si Wang udělal krátkou přestávku. Ve stejnou chvíli přerušil svůj trénink i druhý muž. Přistoupil k Wangovi a s úsměvem řekl:

Wang okamžitě odpověděl:

Yüe byl jeho vstřícností příjemně překvapen, a tak se domluvili na společném cvičení.

________