České vydání vychází ve spolupráci

se St. Martin’s Publishing Group.

Všechna práva vyhrazena.

STRONG AS A GIRL:

Your Guide to Raising Girls Who Know,

Stand Up for, and Take Care of Themselves

Copyright © Kate Rope, 2025

Translation © Radka Knotková, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-842-4

ISBN mobi: 978-80-7689-843-1

Mojí mámě.

Děkuju, žes mě naučila, jak být silná.

Co bude, když se žena chopí moci?

Co bude, když odmítne ustoupit?

Co bude, když se žena chopí moci?

Co bude?

Co bude?

Co bude, když bude vládnout vlastnímu tělu?

Co bude, když nechá promluvit své vlohy?

Co bude, když se před nikým nesehne?

Co bude, když postaví se na nohy?

Alexandra Olsavská

trio vokalistek Artemisia

úryvek z písně

„What Happens When a Woman“

Musím být pořád hodná?

předmluva k českému vydání

Mgr. Jan Kulhánek

klinický psycholog a psychoterapeut

Když se řekne zdravá, spokojená dívka, co si vlastně představíme? Holku, která se nebojí ozvat? Která má dobré známky, umí si najít kamarádky, sportuje, směje se a jednou si v životě poradí? Nebo dívku, která má zdravé sebevědomí, rozumí aspoň trochu svým pocitům, ví, že její tělo patří jen jí, dokáže říct ne a má kolem sebe lidi, za kterými může přijít, když jí není dobře?

Kniha Rosteme spolu je o síle v tom druhém smyslu. Nevede dívky k tvrdosti, výkonu ani dokonalosti. Vede nás dospělé k tomu, abychom lépe rozuměli potřebám děvčat, než se z nich stanou dospívající slečny a později ženy. Zaměřuje se především na mladší školní věk, přibližně od šesti do dvanácti let. To je období, které se dospělým někdy zdá ještě docela bezpečné. Puberta zatím úplně nedorazila, velké vztahové krize jsou teprve před námi, tělo se sice mění, ale často ještě nenápadně. Jenže právě v tomto věku se zakládá mnoho důležitého: vztah k sobě, k emocím, k tělu, k vlastnímu hlasu, k hranicím a k druhým lidem.

Do této knihy tedy vstupujeme v období, které má v životě dítěte i celé rodiny zvláštní význam. Dívky, o kterých je tu řeč, už nejsou malé děti ze školky, ale ještě nejsou puberťačky. Už mají školní tašku, úkoly, paní učitelku, kamarádky, první drobné úspěchy i první větší selhání. Zároveň ale pořád potřebují rodiče velmi blízko. Potřebují, aby je někdo ráno vypravil, večer vyslechl, pomohl jim unést nespravedlnost na hřišti, zklamání z kamarádky, pětku z diktátu nebo strach z toho, že zítra budou ve třídě samy.

Nástup do školy je v rodině zvláštní přechodový rituál. Vzpomínky na první školní den míváme uložené nejen ve vlastní paměti, ale i v rodinných historkách, fotografiích a vyprávěních rodičů. Jenže škola není jen nový batoh a slavnostní fotografie před školou. Z hlediska rodinného systému se škola stává výraznou součástí každodennosti. Přináší rytmus, hodnocení, úkoly, srovnávání, nové autority, nové vztahy a nové starosti. I v rodinách, které se nepovažují za výkonově orientované, začíná být najednou výkon více vidět.

Právě v tomto období se v rodině mění role. Dítě dělá velký skok v samostatnosti a rodiče se učí tento skok unést. To bývá někdy těžší, než se zdá. Rodiče chtějí dítě chránit, ale zároveň po něm najednou potřebují víc: aby vstávalo, soustředilo se, nosilo věci, zvládalo kolektiv, úkoly, školní pravidla, kroužky, někdy i cestu do školy. Dítě už není jen opečovávané, ale začíná být zapojeno do systému povinností. A rodina hledá novou rovnováhu.

Sedmiletou Aničku přivedli rodiče, protože po nástupu do první třídy odmítala chodit do školy. Maminka říká: „Celé léto se ptala, jestli tam opravdu musí každý den. My jsme ji uklidňovali, že uvidíme, že když se jí tam nebude líbit, nějak to vymyslíme.“ Anička sedí mezi rodiči a mračí se: „Vy jste říkali, že mě nutit nebudete.“ Ptám se: „A co je na škole nejvíc nespravedlivé?“ Anička vyhrkne: „Že já musím do školy a Vilík je doma s mámou a nemusí nic.“ Rodiče přišli s obavou, že je dcera nesamostatná. Ve skutečnosti se před nimi objevilo něco jiného: žárlivost na mladšího sourozence, strach ze změny a pocit, že velký svět po ní najednou chce příliš mnoho.

Mladší školní věk je tak trochu zkouškou pro všechny. Pro dítě, zda zvládne vyplouvat dál od rodinného přístavu. Pro rodiče, zda mu dokážou důvěřovat. A také pro partnerský vztah rodičů, protože se ukazuje, jak dobře umí spolupracovat, domlouvat se a unést zátěž běžných dní. Kdo bude s dítětem psát úkoly? Kdo bude řešit ranní pláč? Kdo půjde do školy, když se objeví problém? Kdo ustojí, že dcera není ve všem taková, jak si rodiče představovali? Školní věk dítěte často zhodnotí, jak rodiče pečovali nejen o dítě, ale i o svůj vztah.

Na rodinnou terapii přišli rodiče s osmiletou Nelou kvůli každodenním hádkám nad úkoly. Otec říká: „Já nechápu, proč z toho dělá takové drama. Úkol je na deset minut.“ Matka dodá: „Jenže když u toho sedím já, skončíme obě v slzách.“ Ptám se Nely: „Co bys potřebovala, když píšeš úkol?“ Nela odpoví: „Aby táta neříkal, že je to lehký. Když je to lehký a já to neumím, jsem blbá.“ Otec ztichne. Po chvíli řekne: „Já jsem ji chtěl povzbudit.“ Nela se na něj podívá: „Mně by pomohlo, kdybys řekl, že to spolu zkusíme.“

Různé rodiny v tomto období reagují různě. Tradičněji uspořádaná rodina bude možná více zdůrazňovat povinnosti, respekt k učiteli a jasná pravidla. Moderní rodina bude často myslet na budoucnost, rozvoj schopností, kroužky, vzdělání a dobrý start do života. Postmoderněji naladěná rodina bude více chránit individualitu dítěte, jeho prožívání, svobodu a právo hledat vlastní cestu. Každý z těchto přístupů může být pro dítě dobrý, pokud má dost lásky, hranic a porozumění. Každý ale může být i zatěžující, když se stane příliš jednostranným: příliš povinností, příliš výkonu, nebo naopak příliš nejistoty a málo dospělého vedení.

Jako dětský psycholog a psychoterapeut pracující s dětmi i celými rodinami se opakovaně setkávám s tím, že potíže dětí nezačínají až ve chvíli, kdy jsou vidět. Nezačínají až sebepoškozováním, odmítáním školy, panickými atakami, poruchou příjmu potravy nebo výrazným uzavřením se do sebe. Často rostou dlouho a nenápadně. V drobných poznámkách o vzhledu. V rodinném důrazu na výkon. V přesvědčení, že hodná holka nezatěžuje. V nejistotě rodičů, zda vlastně smějí být rodiči pevnými. V dětském pocitu, že lásku druhých si musím zasloužit tím, že nebudu komplikovat život.

Desetiletou Emu přivedli rodiče kvůli bolestem břicha a rannímu pláči před školou. Lékařské vyšetření nic závažného neukázalo. „Co je ráno nejtěžší?“ ptám se. „Nevím,“ říká Ema a kouká do země. „Zkus se nad tím zamyslet.“ „Že zase něco pokazím.“ „A co bys mohla pokazit?“ „Cokoliv. Úkol, odpověď, účes, náladu mámě.“ „I náladu mámě?“ „Když brečím, je smutná. Tak se snažím nebrečet.“

Nejde mi o hledání viníků. To ostatně nebývá dobrá cesta ani v psychoterapii, ani v rodičovství. Rodiče dnešních dětí to nemají jednoduché. Žijeme v době, kdy se změnilo skoro všechno: rodiny jsou pestřejší, autority méně samozřejmé, škola pod větším tlakem, děti dříve samostatné v digitálním světě a zároveň často křehčí v běžných vztazích. K tomu přidejme sociální sítě, výkonovou kulturu, klimatické obavy, ekonomickou nejistotu, zkušenost covidu a také obrovské množství rad, doporučení, návodů a varování, která se na rodiče valí ze všech stran.

Rodiče dnes často nevědí, zda mají dítě více vést, nebo mu více důvěřovat. Zda mají nastavovat hranice, nebo tím dítě zraňují. Zda mají nechat dceru rozhodovat, nebo na ni nakládají moc velkou odpovědnost. Zda mají potíže řešit hned, nebo počkat, až to přejde. Tato rodičovská nejistota je pochopitelná. Pro děti však může být matoucí. Dítě potřebuje laskavost, ale také čitelnost. Potřebuje respekt, ale také pevné dospělé. Potřebuje prostor pro vlastní hlas, ale ne pocit, že už v deseti letech samo nese tíhu všech svých rozhodnutí.

Na rodinnou terapii přišli rodiče s jedenáctiletou Bárou kvůli častým výbuchům vzteku a hádkám kolem telefonu. Maminka říká: „Nechceme být autoritativní, snažíme se s ní vždycky domluvit.“ Tatínek dodá: „Jenže domluva trvá hodinu a nakonec stejně křičíme všichni.“ Ptám se Báry: „Co by ti doma pomohlo?“ Bára chvíli mlčí a pak řekne: „Kdyby řekli pravidlo a pak už se mě pořád neptali, jestli s tím souhlasím. Já pak nevím, jestli to platí.“

Česká data z posledních let ukazují, že starosti o duševní zdraví dětí nejsou jen dojmem rodičů a odborníků. Národní ústav duševního zdraví ve spolupráci s Českou školní inspekcí v roce 2023 realizoval pilotní Národní monitoring duševního zdraví žáků devátých tříd. Více než 50 % žáků vykazovalo známky zhoršeného well-beingu, 30 % známky středně těžké až těžké úzkosti a 40 % známky středně těžké až těžké deprese. Výzkumníci zároveň uvedli, že ve všech oblastech duševního zdraví jsou více zasaženy dívky; depresivními i úzkostnými příznaky jich oproti chlapcům trpěl více než dvojnásobek.

Zároveň NUDZ v roce 2024 upozornil, že v Česku se podle odhadů může s úzkostnými poruchami potýkat přibližně 140 000 dětí a mladistvých. To je důležité i pro téma této knihy: když se bavíme o dívkách na prvním stupni základní školy, nebavíme se o „předproblémovém“ období. Bavíme se o věku, kdy má prevence, rodičovská citlivost a dobrý vztah k sobě obrovský význam.

Dívky v tomto věku však nejsou jen křehké a ohrožené. Jsou také zvídavé, vtipné, tvořivé, prudké, odvážné a často překvapivě přesné ve svém vnímání světa. Umějí klást otázky, které dospělé zaskočí. Umějí se radovat z maličkostí a zároveň hluboce prožívat nespravedlnost. Jen potřebují, aby jejich síla nemusela vznikat navzdory dospělým, ale mohla růst vedle nich.

Jedním z hlavních témat knihy je sebepoznání. Dospělí mají někdy pocit, že své dítě znají. Vědí, co má rádo, co mu nejde, čeho se bojí, s kým kamarádí. Jenže děti se mění rychleji, než si stíháme všimnout. A hlavně: často je nevidíme jen takové, jaké jsou, ale také přes vlastní přání, obavy a zkušenosti. Chceme, aby byly šťastné, úspěšné, oblíbené, statečné. Někdy si ani nevšimneme, že naše představa o jejich dobrém životě začíná přehlušovat jejich vlastní hlas.

Dvanáctiletá Nela přišla do terapie kvůli úzkosti ze školy a zhoršenému spánku. Rodiče ji popisovali jako šikovnou, zodpovědnou a nadanou. „Co bys dělala, kdybys měla jedno odpoledne úplně podle sebe?“ ptám se. „Asi bych byla doma.“ „A co bys dělala doma?“ „Nic.“ „To zní docela důležitě.“ Nela se poprvé usměje: „Jo. Já bych chtěla mít někdy svoje nic.“

Kniha Rosteme spolu připomíná, že dítě není rodičovský projekt. Není to ani důkaz naší dobré výchovy, ani oprava našeho vlastního dětství. Je to samostatný člověk, který potřebuje být poznáván. Ne jednou provždy, ale opakovaně. Co ji zajímá? Kdy se rozzáří? Kdy ztichne? Co říká jen mezi řečí? Čemu se vyhýbá? Kde se ztrácí a kde naopak ožívá?

Druhé velké téma je vnitřní hlas. Dívky se často velmi brzy učí vnímat nálady druhých. Co udělá radost mámě? Co nerozzlobí tátu? Co si pomyslí paní učitelka? Co řeknou holky ve třídě? Citlivost k druhým je krásná vlastnost, pokud dítě nepřijde o citlivost k sobě. Mnoho dívek v ordinaci umí překvapivě dobře popsat, co potřebují ostatní. Mnohem hůř odpovídají na otázku, co potřebují ony samy.

Devítiletou Aničku přivedla maminka, protože začala být „plačtivá a přecitlivělá“. „Kdy pláčeš nejčastěji?“ ptám se. „Když se všichni ptají, co mi je.“ „A co ti je?“ „Já nevím.“ „A kdybys to vědět nemusela?“ Anička si oddechne: „Tak bych jen chtěla, aby u mě někdo chvíli byl a neptal se.“

S emocemi to v českých rodinách umíme různě. Někde se o nich mluví hodně, někde skoro vůbec. Někde jsou vítané jen ty příjemné, někde se z každé nepohody rychle udělá problém k řešení. Jenže dítě se neučí zacházet s emocemi tím, že mu je vymluvíme. Učí se to tím, že je s ním někdo unese, pojmenuje a pomůže mu zjistit, že i silný pocit jednou odezní. Odolnost není nepřítomnost smutku, vzteku nebo strachu. Odolnost je zkušenost, že se v těchto stavech neztratím a nezůstanu sama.

Velmi důležité jsou kapitoly o těle, jídle a hranicích. Dívčí tělo je v naší kultuře brzy vystaveno pozornosti. Někdy obdivné, jindy hodnotící, často nevyžádané. Dívky slyší poznámky o hubnutí, přibírání, zdravém jídle, „správné“ postavě, hezkých vlasech, problematické pleti. Dospělí to často nemyslí špatně. Jenže dítě z těchto poznámek skládá obraz, podle kterého se na sebe bude dívat.

Třináctiletou Lenku přivedli rodiče kvůli tomu, že začala vynechávat svačiny a odmítala jezdit na rodinné oslavy. Některé z příkladů v této předmluvě už zasahují i do začínající puberty, protože potíže, které se v mladším školním věku zakládají, se často naplno projeví o něco později. „Co je na oslavách nejtěžší?“ ptám se. „Všichni si mě prohlížejí.“ „Co říkají?“ „Teta minule řekla, že jsem vyrostla do krásy. Babička, že už nejsem žádné tintítko. Táta se smál, že ze mě bude ženská.“ „A jaké to pro tebe bylo?“ „Chtěla jsem zmizet. Nebo se zmenšit.“

Vztah k tělu nevzniká jen před zrcadlem. Vzniká u stolu, v koupelně, při převlékání na tělocvik, v řečech dospělých o vlastním břiše, ve školních šatnách, v mobilu, ve vtipech a v pohledech. Tato kniha naštěstí nejde cestou prázdného povzbuzování, že se máme mít všichni rádi. Nabízí něco střízlivějšího a užitečnějšího: respekt k tělu, které není projektem, ale domovem.

Na rodinnou terapii přišli rodiče s dvanáctiletou Janou kvůli hádkám kolem jídla. Jana zhubla, rodiče se lekli a začali ji kontrolovat. Matka říká: „Když ji nehlídám, nenají se.“ Jana vybuchne: „Když mě hlídáš, tak už vůbec nemůžu jíst!“ Otec se obrátí ke mně: „Tak co máme dělat? Když tlačíme, je to špatně. Když netlačíme, bojíme se.“ Říkám: „Možná teď nejde jen o jídlo, ale i o to, kdo v rodině nese strach a kdo kontrolu.“ Jana se rozpláče: „Já už nechci být rodinný problém.“

Téma hranic s tělem úzce souvisí. Dítě potřebuje vědět, že jeho tělo patří jemu. Že nemusí obejmout návštěvu, když nechce. Že může odmítnout dotek. Že respekt k dospělému neznamená poslušnost za každou cenu. V českém prostředí to stále není samozřejmé. Ještě pořád někdy říkáme dětem: „Nedělej ostudu a dej pusu.“ Jenže právě v malých situacích se dítě učí, zda je jeho ne dostatečně důležité.

Osmiletá Bára přišla kvůli nočním strachům a častému ujišťování, jestli se „něco nestane“. Povídáme si o bezpečí. „Kdy se necítíš dobře?“ ptám se. „Když mě strejda lechtá.“ „Řekla jsi mu, ať přestane?“ „Jo.“ „A přestal?“ „Ne, všichni se smáli.“ „Co bys potřebovala?“ „Aby se někdo nesmál a řekl: Bára už nechce.“

Kniha si všímá také přátelství, samoty a vztahů ve třídě. To je oblast, kterou dospělí někdy podceňují. Jenže dětské kamarádství není malá věc. Je to první škola přijetí, odmítnutí, důvěry, moci, zrady i smíření. Národní institut SYRI v roce 2024 uvedl, že 26 % žáků šestých tříd spíše nevnímá školu jako místo, kam by patřili, a pro 24 % není škola místem, kde si snadno hledají přátele. Výzkumníci zároveň zdůrazňují, že kvalita vrstevnických vztahů je pro duševní pohodu školáků klíčová.

Jedenáctiletá Klára přišla kvůli bolestem hlavy a nechuti chodit do školy. „Ubližuje ti někdo?“ ptám se. „Ne.“ „A co je tedy ve škole těžké?“ „Že nikdy nevím, jestli se mnou holky budou mluvit.“ „Podle čeho to poznáš?“ „Podle toho, jak se ráno podívají.“ „To zní jako hodně práce.“ Klára přikývne: „Hlavně se celý den tvářit, že mi je to jedno.“

Právě proto je kniha Rosteme spolu tak dobře zasazená do tohoto věku. Dívka v mladším školním období už intenzivně vstupuje do světa mimo rodinu, ale rodinu stále potřebuje jako bezpečný přístav. Ve škole a mezi vrstevníky sbírá první zprávy o tom, jaká je: chytrá, pomalá, oblíbená, divná, hezká, nešikovná, hodná, protivná, úspěšná. Doma pak potřebuje místo, kde se tyto zprávy dají třídit. Kde jí někdo pomůže rozlišit, co je pravda, co je jen nálada druhých, co je školní známka a co rozhodně není hodnota člověka.

Desetiletá Anežka přišla do terapie kvůli ranním bolestem břicha a strachu ze školy. „Paní učitelka jednou okřikla kluka, co zlobil,“ říká. „A od té doby se bojím, že okřikne i mě.“ Ptám se: „Stalo se to?“ „Ne.“ „A čeho se tedy bojíš nejvíc?“ „Že se to stane a všichni uvidí, že jsem špatná.“ Tak málo někdy stačí, aby se školní situace proměnila v otázku vlastní hodnoty.

Dívky v tomto věku často vypadají mnohem samostatněji, než se uvnitř cítí. Zvládnou školní den, kroužek, družinu, mobilní zprávu, někdy i samy dojít domů. Ale to neznamená, že nepotřebují dospělého, který pomáhá jejich zkušenostem dávat smysl. Naopak. Čím více světů se jim otevírá, tím více potřebují doma někoho, kdo se nezalekne jejich emocí, nebude je hned opravovat ani zlehčovat, ale pomůže jim porozumět tomu, co prožívají.

Tady se dobře potkává rodinný pohled s tématy této knihy. Sebepoznání, emoce, tělo, hranice, přátelství a hlas dívky nejsou abstraktní psychologická témata. Jsou to každodenní starosti školaček. Co se mnou je, když se bojím? Jsem divná, když nemám nejlepší kamarádku? Musím být pořád hodná? Můžu říct, že nechci obejmout dědu? Jsem špatná, když mě štve mladší brácha? Mám horší tělo než ostatní holky? A slyší mě doma někdo, když to neumím říct správně?

Právě v prvních školních letech se rozhoduje, zda dívka začne své vnitřní otázky skrývat, nebo je bude umět postupně přinášet do vztahu. A to je možná jeden z největších darů, který jí může rodina dát: ne dokonalý svět bez starostí, ale domov, kde se o starostech dá mluvit.

Třináctiletou Terezu přivedli rodiče kvůli tomu, že se doma uzavírala a s nimi mluvila čím dál méně. Na rodinném sezení otec říká: „Když se jí ptáme, co jí je, řekne, že nic.“ Matka dodá: „Bojíme se na ni tlačit.“ Ptám se Terezy: „Co by rodiče měli vědět?“ „Že nechci výslech.“ „A co bys chtěla místo výslechu?“ „Aby třeba přišli, sedli si ke mně a řekli, že tam jsou. A pak chvíli mlčeli.“ Matka se rozpláče: „Já jsem myslela, že když mlčíš, chceš být sama.“ Tereza odpoví: „Ne. Já chci jen nemuset hned mluvit.“

Možná právě tady se ukazuje, proč je tato kniha pro české rodiče užitečná. Nepřináší jednoduché návody. A to je dobře. Dítě není spotřebič, rodina není stroj a dobrá výchova není soubor správně stisknutých tlačítek. Mnohem víc pomáhá porozumění souvislostem. Jak souvisí úzkost dítěte s nejistotou rodičů? Jak souvisí vztek dívky s tím, že nemá prostor nesouhlasit? Jak souvisí odmítání jídla s potřebou mít alespoň něco pod kontrolou? Jak souvisí ticho dítěte s tím, že doma nikdo dlouho neposlouchal?

Tato kniha je o dívkách, ale ve skutečnosti je také o nás dospělých. O tom, jak zvládáme dětskou zranitelnost, vztek, smutek, jinakost a postupně rostoucí samostatnost. O tom, zda dokážeme být dostatečně pevní a zároveň dostatečně citliví. O tom, zda se nebojíme dítě vést, ale zároveň se ho nesnažíme vlastnit. O tom, zda dokážeme přestat na chvíli opravovat a začít opravdu poznávat.

Děti nepotřebují dokonalé rodiče. Potřebují rodiče, kteří se nebojí být blízko, přemýšlet, omluvit se, nastavit hranici a zůstat zvědaví. Dívky nepotřebují, abychom je připravovali na život tlakem k dokonalosti. Potřebují dospělé, kteří jim pomohou poznat sebe, unést emoce, chránit své tělo, hledat dobré vztahy, ozvat se, když je něco špatně, a nebýt na svět samy. Tato kniha k tomu nabízí citlivé a praktické pozvání. A možná i trochu úlevnou zprávu: není třeba vychovat silnou dívku podle návodu. Stačí s ní růst tak, aby mohla postupně objevovat vlastní sílu.

Jan Kulhánek je vedoucí psychologického centra Psychoterapie Anděl. Pracuje jako psychoterapeut, klinický psycholog a rodinný terapeut. Psychologii a psychopatologii rodiny a dětí vyučoval 15 let budoucí psychology a sociální pracovníky na Pražské vysoké škole psychosociálních studií, rodinnou problematiku intenzivně probírá s kolegy na terapeutických výcvicích, které vede od roku 2002, řadu let poskytuje svým kolegům rodinným terapeutům supervize. Je autorem knihy Děti a rodiče v rozmanitých rodinách.

Poznámka autorky

Mám obrovitánskou radost, že jste tuto knihu otevřeli a zajímáte se o to, jak svému děvčeti pomoct stát se vším, čím si přeje být. Mít po ruce aspoň jednoho milujícího, oddaného dospělého je pro mladou dívku nepostradatelnou přísadou v receptu na odhodlanost a dobré emoční zdraví. Tím dospělým jste zcela očividně vy. Vaše děvče má neuvěřitelné štěstí.

Je rovněž důležité, abych vám řekla, že žijeme v těžké době a spousta z nás se potýká s problémy – včetně našich děvčat. Jejich životy jsou plné zážitků a vlivů, která mají stěží pod kontrolou, pokud vůbec. Může se přihodit, že uděláte všechno, co je ve vaší moci, abyste tomu svému byli tím nejlepším rodičem nebo pečovatelem, a přesto to nebude stačit. Nelze vyloučit, že bude potřebovat dodatečný zdroj podpory. Spousta lidí trpí depresí, úzkostí, poruchami příjmu potravy nebo sklony k sebepoškozování a jejich počet narůstá.

I pokud se vaše dívka potýká s kteroukoli z těchto věcí – nebo jinou výzvou související s emocemi či náladou –, nachází se v dobré společnosti, ať už lidí jejího věku, nebo starších. A zaslouží si tu správnou podporu, která jí pomůže cítit se lépe a hnout se z místa. Naléhám na vás, abyste jí bedlivě věnovali pozornost, a pokud si všimnete, že má potíže, zakročili raději dříve nežli později. Ano, obávat se, že s vaším dítětem nemusí být všechno v pořádku, je děsivé. Jakmile ale zjistíte, jak pomoct, a pustíte se do toho, tato děsivost poleví.

V celé knize najdete informace o příznacích poruch nálady a jiných obtíží. Kromě toho obsahuje i zdroje, na něž se můžete obrátit, pokud vaše děvče některé z těchto obtíží zakouší. Dozvíte se tu i o pečovatelích a o dívkách, které si vyžádaly potřebnou pomoc a problémů se zbavily.

Mým úkolem coby autorky je poskytnout vám informace, povzbuzení a sebevědomí, díky nimž svému děvčeti (a sobě) budete v případě potřeby schopni opatřit pomoc. Samozřejmě musím dodat, že nejsem zdravotník, a tudíž informace obsažené v této knize nenahrazují aktuální zdravotní doporučení od odborníka, který posoudí vaši specifickou situaci a ukáže vám, jak z ní nejlépe ven. Pokud někdy z pozice pečovatele dospějete k závěru, že je něco v nepořádku, vyslyšte svou intuici a zakročte. Kvalitní pomoc je k mání, vy i vaše děvče si ji zasloužíte, a až se vám jí dostane, oba si budete připadat silnější.

Úvod

Jak své děvče naučit plavat

Gratuluju všem, kdo v tuto chvíli vychovávají – nebo pomáhají vychovávat – děvče. Nikdy na to nebyla víc vzrušující doba než právě teď. Dívky vyrůstají v bezprecedentní éře ženské síly. Ať už jde o účast v prezidentských kandidaturách nebo olympijské aréně, mezinárodních summitech o změně klimatu nebo tiktokových videích o pozitivním vztahu k vlastnímu tělu, všude vidíme silné mladé i starší ženy, které si sebevědomě stojí za svým, hájí vše, co pokládají za správné, a staví se za své souputnice po celém světě. A děvčata si toho všímají. Není to tak, že by se jim pouze říkalo, že mohou být vším a dělat cokoli, co si zamanou. Ony v reálném čase na vlastní oči pozorují, jak to jiné dívky a ženy skutečně dělají, a chystají se k nim připojit.

Zároveň jim ale v cestě k této budoucnosti stojí bezpočet nepopiratelných překážek. Některé se v čase nemění: například riziko sexuálního zneužívání a napadení. Jiné – jako třeba sexuální obtěžování nebo násilí a diskriminace založená na rasové příslušnosti a identitě – nám zbyly jako pozůstatky starosvětského patriarchátu, který se pozvolna klidí ze dveří, přesto se zuby nehty drží veřejí a bojuje o přežití. Jiné výzvy – vzrůstající rozšířenost deprese, úzkosti, poruch příjmu potravy nebo sebevražd – jsou toxickými vedlejšími účinky nového světa sociálních médií. A další představují negativní stránku zmocnění (empowerment) – víru, že teď když děvčata mohou být naprosto čímkoli, musí být vším. Působí to jako paradox, ale ve skutečnosti se nacházíme v bodě zlomu. Jestliže tuto šanci chopíme za pačesy a budeme děvčata v jejich raném mládí – a i těch nejnepatrnějších okamžicích – podporovat, vychováme z nich někoho, kdo je připraven v plném rozsahu využít nové příležitosti a ducha doby, zasazovat se o vytouženou, dosud nedosaženou svobodu a kdo je na tuto cestu zároveň emocionálně vyzbrojen.

SÍLA ZÁKLADNÍ ŠKOLY

Spousta knih o vychovávání děvčat se zaměřuje na docházku na druhý stupeň základní školy nebo střední školu, a ještě že tak – lidé pečující o pubertální dívky potřebují veškerou pomoc, jaká se nabízí. (Tady se jako autorka přihlásím o slovo a jako vynikající zdroj v této kategorii doporučím knihu Untangled od Lisy Damourové. Na následujících stránkách najdete i další tipy.) Přesto platí, že doba docházky na první stupeň základní školy (přibližně ve věku od pěti do dvanácti let) představuje neuvěřitelnou příležitost položit – ve spolupráci se svým děvčetem – silné základy, které vám později umožní přestát bouře a radikální změny, k nimž dojde na druhém stupni, střední škole a dál.

„Základem dívčiny moci – její schopnosti tvořit, vést a být v tomto světě silná – je její životní pohoda,“ tvrdí Simone Mareanová, spoluzakladatelka a jedna z výkonných ředitelek organizace Girls Leadership. „V průběhu let jsme zjistili, že životní pohoda začíná doma během docházky na základní školu a adolescence.“ Proto jsem tuto knihu napsala. Mým dcerám je osmnáct a třináct let a já dnes vidím ovoce snahy, kterou jsem zahájila v jejich útlém dětství s cílem vypěstovat v nich sebepoznání, sebevědomí a důvěru v jejich hodnotu a dovednosti, nemluvě o schopnostech, bez nichž se na této cestě neobejdou. A funguje to – nikoli proto, že bych všechno věděla, kdepak. Funguje to proto, že jsem si výchovu stanovila jako prioritu. Naštěstí mi mé povolání umožňuje, abych se bavila s nejrůznějšími experty, kteří mi od samého začátku podávali pomocnou ruku.

Jsem upřímně přesvědčená, že přístup představený v této knize položí základy potřebné k tomu, abyste vytvořili – a mohli nadšeně očekávat – budoucnost, v níž se vašemu děvčeti bude dařit. A nemusíte spoléhat jen na má slova. Přestože za vznikem této knihy jsou mé osobní zkušenosti a odhodlání vychovat silné dívky, poskytované rady pocházejí od odborníků, kteří podpoře této cílové skupiny zasvětili celý život, od samotných děvčat a od pečovatelů, kteří se této činnosti věnují.

Mluvila jsem s více než sto experty na emoční inteligenci, vývoj dítěte, psychologii, sexuální výchovu, pubertu, duševní zdraví, vzdělávání, vnímání vlastního těla, intuitivní stravování, genderové předsudky, prevenci sexuálního zneužívání a napadení, poruchy příjmu potravy a mnoho dalších oborů. Hovořila jsem se skutečnými děvčaty usilujícími o to, aby z nich vyrostli lidé, jimiž chtějí být. Obrátila jsem se na pečovatele, jimž hluboce záleželo na výsledcích jimi vychovávaných dívek. Od nich všech jsem vzala ty nejpůsobivější výroky a na jejich základě jsem sepsala tuto účastnou, praktickou příručku, z níž se dozvíte, jak ze svých děvčat vychovat během raných školních let silnou osobnost.

Ocenili byste další přesvědčivý důvod, proč se zaměřovat na podporu svého děvčete? Teď je s vámi ještě ochotné spolupracovat! Mladší děti jsou evolučně nastavené tak, aby se nechávaly ovlivňovat svými pečovateli, jelikož na nich závisí jejich přežití. Kromě toho se učí hrou, takže aktivity a interakce popsané na těchto stránkách je osloví. Naopak jakmile dospějí do puberty, evoluce je bude hnát k tomu, aby se od vás odloučily a byly nezávislé. Váš vliv tedy (přiměřeně) klesne. Až k tomu dojde, nebudete se tohoto procesu tolik obávat, jelikož budete vědět, že máte se svým děvčetem vypěstované silné pouto.

Neříkám, že vás nečekají žádné výzvy. Nicméně vám slibuju, že na ně budete připravení. Podobně jako já tenkrát na Broad River kousek od Athens v Georgii, když jsem jako rodič učinila opravdu velmi špatné rozhodnutí.

JAK DĚVČATŮM PROPŮJČIT SCHOPNOSTI, DÍKY NIMŽ SE ZVLÁDNOU VYPOŘÁDAT S PEŘEJEMI PO PROUDU

Když mojí mladší dceři, která se k novým zážitkům staví s notnou dávkou obezřetnosti, bylo osm let, naplánovala jsem rodinný výlet kajakem na French Broad. Jelikož jsem svou dceru znala, zadala jsem rezervaci na mírný, pomalý úsek řeky. Jenže když jsme se na místo dobrodružství dostavily, moje takřka nebojácná starší dcera a její kamarádka na mě naléhaly, ať si radši troufneme na úsek s nefalšovanými peřejemi. Dobře jsem věděla, že je to chyba, ale protože jsem jenom člověk a tlak vrstevníků (nebo starší dcery) není radno podceňovat a jelikož podle mladíků, kteří nám kajaky pronajímali, nemělo jít o nic náročného, vzepřela jsem se svým mateřským instinktům a odsouhlasila drsnější plavbu.

Moje mladší dcera nejdřív seděla v kajaku s mým manželem. Netrvalo dlouho a namočila se. Její důvěra, že výprava dobře dopadne – a té už ani před tím neměla na rozdávání –, padla na samé dno. Myslela jsem si o sobě, že umím pádlovat líp než manžel, a tak jsem dceru vzala do kajaku k sobě. Když jsme se přiblížily k první peřeji, začala opakovat: „Ne, ne, ne.“ (Rozbuší se mi srdce, jen tu traumatickou vzpomínku vypisuju.) Zatímco se náš kajak chystal přepadnout přes hřeben peřeje, vedena zcela nepodloženou pýchou na svůj kajakářský talent (vybroušený během pobytu v letním táboře, když jsem nebyla o moc starší než dcera), jsem se jí bláhově zeptala: „Důvěřuješ mi?“

„Ne,“ vyrazila ze sebe prorockou odpověď, zrovna když se příď stočila dolů k vodnímu víru. Celá loď se převrátila a my jsme se vynořily zpod zvířené hladiny a prskaly jsme vodu. Chytila jsem kajak i dceru a pověděla jsem jí, ať zaujme pozici pro plavání v peřejích, kterou jsem ji kdysi dávno naučila (tváří nahoru, ruce překřížené, chodidla dopředu). Pevně jsem ji svírala, zatímco nás peřeje vystřelily po proudu a nakonec nás vyvrhly na skalisku.

Ten den jsem se dopustila chyby, kvůli níž jsme ztroskotaly a zmáčely se od hlavy až k patě. Jakmile se mi ale zpomalil tep (a v bezpečí kyvadlového autobusu jsme směřovali domů), donutila jsem se soustředit na to – a upozornit na tuto skutečnost i dceru –, že jsme přijely připravené. V mládí jsem na raftu (nikoli na kajaku) sjela celkem hodně řek, a tak hned jak jsem dcery vzala zaplavat si do řeky, naučila jsem je, jak plavat v peřejích – pro případ, že bychom se náhodou ocitly v neklidných vodách. A vážně jsme se v nich ocitly. Věděly jsme, jak si poradit, a nic nám nehrozilo.

Právě tento cíl jsem si v této knize stanovila: co nejdřív vstoupit do mělké části řeky, kde jsou menší kameny a můžeme děvčata učit – a vštípit jim sebevědomí – v bezpečí, aby se následně zvládla vypořádat s přepadajícími, zvířenými vodami, které na ně čekají. Pokud s tím počkáme až do doby, kdy jejich věk dosáhne dvouciferných čísel, může se stát, že najednou budeme plavat proti proudu. Na druhou stranu je ale třeba připomenout, že s podporováním děvčete není nikdy pozdě začít (a na těchto stránkách je i spousta rad, které se vztahují na teenagerky a mladé dospělé).

Práce spojená s podporováním silného děvčete je mnohem snadnější, než si asi myslíte. Je to práce, která oslabí vaši úzkost, posílí vaše sebevědomí a prodchne vaši péči optimismem.

KOMU JE TATO KNIHA URČENÁ

Je pro kohokoli – rodiče, nevlastní rodiče, prarodiče, tetičky, pěstouny, poručníky, učitele i kouče –, kdo se podílí na výchově, učení a vedení děvčat na prvním stupni základní školy.

Co přesně se slovem „děvče“ myslí, o tom nerozhoduje nikdo jiný než ona sama. Znamená to, že zde uvedené rady mohou prospět dětem, jejichž pohlaví bylo při narození určeno jako ženské, ať už se jako děvčata identifikují, či nikoli, i těm, jejichž pohlaví bylo při narození určeno jako mužské, ale identifikují se jako děvčata a tuto identitu postupně prozkoumávají. S životem ženy se v naší společnosti pojí unikátní výzvy a příležitosti. Cílem je být vybavení k překonávání překážek, maximalizovat nabízené možnosti a vědět, že na to stačíte.

Děvčata přirozeně nejsou všechna stejná. Zkušenost jedné se nemusí nutně shodovat se zážitky druhé a existuje spousta výzev, které jsou specifické pro tu kterou rasovou či etnickou příslušnost, sexuální orientaci, nastavení mozku, velikost těla, tělesný hendikep a podobně. Velice mi záleží na tom, aby tato kniha podporovala co nejvíc děvčat, a tak jsem se obrátila na odborníky, kteří pracují s různými komunitami, včetně dívek samotných a jejich pečovatelů, a snažila jsem se od nich všech zjistit, jaká konkrétní podpora je pro ně nejlepší. A jelikož vzhledem k rozsahu knihy je pro mě nemožné probrat všechna témata do hloubky (encyklopedie dneska nikdo nečte), zahrnula jsem do ní zdroje na nejrůznější témata, kde naleznete podrobnější a cílenější informace o oblastech dotýkajících se vašeho života a důležitých pro vás a vaše děvče.

Doporučuju pečovatelům, aby si přečetli všechny oddíly o specifických identitách a zkušenostech, i pokud se vašeho děvčete netýkají nebo se domníváte, že se jej netýkají. Existuje úžasný koncept zvaný univerzální design, který hlásá, že když navrhujete věci tak, aby uspokojovaly potřeby všech – bez ohledu na rozdíly nebo dovednosti –, mají z toho prospěch všichni. Kupříkladu když jsou chodníky bezbariérové, snadněji se používají lidem s kočárky, běžcům, seniorům a jiným lidem. Podobně otevřenost, s níž podporujete autistické děvče dovzdělávající se o své poruše, se nijak neliší od té, která každé dívce pomůže cítit se lépe ve své kůži.

Upřímně řečeno, přečíst si tuto knížku by nejspíš prospělo naprosto každému. Je plná rad odborníků o tom, jak zjistit, co jsme zač, a zůstat tomu věrní. To přece chceme všichni, ne? Ať už se řadíte k jakékoli genderové identitě nebo věkové skupině, objevíte tu informace, které vám přijdou vhod.

NASLOUCHÁME HLASŮM DÍVEK

Scházela jsem se na Zoomu s malými skupinkami děvčat, která docházela na druhý stupeň základní školy a na střední školu, a mladými ženami ze všech koutů země a žádala je, ať se zamyslí nad výzvami a zkušenostmi charakterizujícími jejich docházku na první stupeň základní školy. Zajímalo mě, co jim pomohlo se s těmito obtížemi vypořádat a stát se tím, kým chtěly být, a co by při pohledu do minulosti naopak rády změnily. Mluvila jsem s děvčaty všech rasových a etnických příslušností, s dětmi spadajícími do komunity LGBTQIA+ i neurodivergentními dívkami a těmi, které se potýkaly s nějakým tělesným hendikepem nebo chronickým onemocněním. A povídaly jsme si spolu o VŠEM.

Vážně bych si přála, abyste s nimi v těch virtuálních místnostech mohli být. Bavit se s nimi bylo na rešerších, které jsem pro tuto knihu vypracovávala, s přehledem to nejlepší. Byly tak bystré, přímé, připravené mluvit o ČEMKOLI, věcné, inkluzivní, přemýšlivé, laskavé jedna k druhé a otevřené vůči světu. Hrozně moc jsem se od nich naučila a toužila jsem, aby naše společné chvilky nikdy neskončily. Abych parafrázovala The Who (a prozradila na sebe, jak jsem stará), „The Girls Are Alright“. Moje nové známé vám na této cestě poslouží jako průvodkyně a podělí se s vámi o moudrá slova.

PROČ JE DŮLEŽITÉ VYCHOVÁVAT SILNÉ HOLKY

Každý, kdo tuto knihu čte, má trochu jinou představu o tom, co znamená být „silný“ (anebo pro cíl, k němuž mladé lidi ve svém životě vede, používá úplně jiné slovo). Podle mě spočívá síla v tom znát sebe samého, cítit se příjemně ve své kůži, disponovat schopnostmi a podporou nutnými k tomu, abychom se vyrovnali s obtížnějšími fázemi života, a věřit, že jsme dobří takoví, jací jsme. Tato kniha vychází z přesvědčení, že děvčata se do tohoto světa rodí vybavena intuitivní moudrostí, která jim umožní prosperovat, a že naší výsadou a odpovědností coby pečovatelů je tyto vrozené znalosti rozpoznat – a pomoci děvčatům v jejich rozvoji a posilování.

Jenže dívky se současně rodí do světa, v němž lidé identifikující se jako ženy narážejí na nepopiratelné výzvy. Je důležité vzít tento svět na vědomí, zatímco děvčatům budeme pomáhat s tím, aby těmto překážkám čelily, překonávaly je, vyhýbaly se jim a odstraňovaly je. Takže se mnou prosím mějte strpení, protože teď vyjmenuju jistá nepříjemná, ale reálná fakta. Celý zbytek knihy se pak budu soustředit na jejich řešení.

Rozumíme si? Výborně, tak pojďme na to.

• Poté co dívky oslaví šesté narozeniny, s nižší pravděpodobností ve srovnání s chlapci věří, že holky jsou „moc, moc chytré“, a spíš říkají, že je nějaká aktivita nezajímá, protože „na ni nejsou dost chytré“.[1]

• Mezi osmým a čtrnáctým rokem života děvčatům o 30 % klesne sebevědomí.[2]

• Už od tří let se u dívek objevuje „posedlost vzhledem“.[3]

• Vědci zjistili, že polovina děvčat ve věku od šesti do osmi let věří, že ideální velikost těla je menší než ta jejich.[4]

• Od pandemie covidu-19 u děvčat přibližně pětinásobně vzrostl výskyt poruch příjmu potravy.[5]

• Přes 50 % středoškolaček, tj. skoro dvakrát tolik co chlapců, během uplynulého roku pociťovalo setrvalý smutek nebo beznaděj.[6]

• V roce 2023 skoro 20 % středoškolaček tvrdilo, že během uplynulého roku zažilo sexuální násilí.[7]

• Třináct procent středoškolaček prohlašovalo, že někdy během svého života byly donuceny k sexu.[8]

• Dvacet sedm procent středoškolaček, tj. dvakrát tolik co jejich spolužáků, vážně uvažovalo o sebevraždě.[9]

• V roce 2023 se skoro 13 % dívek, tj. téměř dvakrát tolik co jejich mužských protějšků, pokusilo o sebevraždu.[10]

• U trans děvčat a dívek z queer komunity toto číslo významně stoupá.

• Míra dokonaných sebevražd u mladých žen (ve věku od patnácti do čtyřiadvaceti let) se během uplynulých dvou desetiletí zdvojnásobila.[11]

Toto jsou skutečně velice závažné věci. A dost možná k nim patří i něco, co jste sami prožili nebo co momentálně řešíte ve své rodině. Pokud ano, prosím, abyste si zřídili kvalitní systém podpory, kam mohou spadat i vaši blízcí přátelé, zdravotníci působící v oboru duševního zdraví, kněží, rabínové, duchovní léčitelé a vůdci, rodinný lékař nebo kdokoli jiný, komu důvěřujete a kdo disponuje odborností a dovednostmi potřebnými k tomu, aby vám i vaší rodině pomohl se z těchto obtíží vykřesat. Mít takový systém k ruce je nezbytnou podmínkou, pokud vy i vaše děvče máte jako lidé zesílit. Na konci dvanácté kapitoly uvádím vyčerpávající seznam organizací, zájmových skupin a zdrojů, díky nimž naleznete cenově dostupnou pomoc.

Ať už vás při čtení tohoto seznamu znepokojivých statistických údajů napadne cokoli, jedno by mělo být zjevné nám všem: ta čísla je potřeba změnit.

Já se k jejich snížení snažím přispět touto knihou, jedno děvče po druhém.

PEČOVATELSKÉ SUPERSCHOPNOSTI

V průběhu této knihy se s vámi podělím o sedm takzvaných pečovatelských superschopností. Jedná se o přístupy k výchově děvčat (a dětí obecně), které se osvědčí skoro v každé situaci. Sem do úvodu jsem se rozhodla zahrnout dva z nich („Řiďte se svou Severkou“ a „Vychovávejte s ohledem na své naděje“), protože nám na této cestě poslouží jako maják.

PEČOVATELSKÁ SUPERSCHOPNOST 1:

ŘIĎTE SE SVOU SEVERKOU

Když moje starší dcera chodila do osmé třídy, všimla jsem si, že její kamarádky se přihlašují na jednu mimoškolní aktivitu za druhou. Tichounký hlas v mé hlavě na mě dotíral: „Co když se málo snaží a nedostane se na vysokou? Možná bych na ni měla zatlačit, ať se taky na něco zapíše.“ Okamžitě jsem si to ale zatrhla a připomněla jsem si, že tou nejvyšší rodičovskou hodnotou, kterou s manželem vyznáváme, je emoční blaho a duševní zdraví. A nutit naši dceru – která si užívala volno a nestála o to být zavalená aktivitami –, aby se po škole pouštěla do dalších činností, se s touto hodnotou neslučovalo.

A to byla odpověď na ten tichounký hlas. Přestože rodiče kolem nás zaplňovali v rozvrhu svých dětí každou mezírku, my jsme se podle nich nezařídili a věděli jsme proč. Znát své hodnoty – a chápat, jaké cíle si pro sebe dívka stanovuje, poté co je odhalila a artikulovala – vám pomůže rozhodnout se na každé křižovatce, k níž jako pečovatel dospějete. Bude to vaše Severka.

Když si nevíte rady, jste zmatení nebo pod tlakem, vrátit se ke svým hodnotám vám pomůže určit, kudy se vydat dál. Poslouží vám to jako přístřeší v bouři, když se situace vyvíjí jinak, než jste předpokládali, a kvůli očekáváním druhých lidí je pro vás obtížnější se v ní zorientovat.

V tom, co jsem jim dovolila prozkoumávat nebo jak jsem jim umožňovala se vyjádřit, jsem nikdy nebyla kdovíjak konzervativní. Neslevila jsem pouze z tohohle: pokud budete čestné, laskavé a zvědavé, všechno bude v pohodě. – Maya, matka dvou dcer (20 a 16), Honololu, Havaj

Proveďte audit svých hodnot

Možná už víte, co svému děvčeti přejete, teď i do budoucna. Nicméně pro případ, že byste s tím potřebovali trochu píchnout, zeptala jsem se odborníků, jak dospěli ke svým hodnotám a jak k nim pomáhají dospět pečovatelům.

„Zamyslete se nad tím, jak chcete, aby se vaše děvčata v každém věku cítila, a nikoli nad tím, jaká byste je chtěli mít,“ doporučuje Ana Homayounová, akademická poradkyně a autorka knihy Erasing the Finish Line: The New Blueprint for Success Beyond Grades and College Admission and the Myth of the Perfect Girl: Helping Our Daughters Find Authentic Success and Happiness in School and Life (Pryč s cílovou čarou: Nový plán úspěchu, který jde za školní známky a přijetí na vysokou: Mýtus o dokonalých děvčatech aneb pomáháme našim dcerám dosáhnout autentického úspěchu a štěstí ve škole i v životě). „Jaké vlastnosti doufáte, že bude mít v dospělosti?“ Jakmile si to ujasníte, „propracujte se zpět na začátek. Položte si otázku: ‚Snažíme se jí pomoct, aby si tyto vlastnosti osvojila?‘“

Mým cílem je, aby Emily byla spokojená a zdravá a připadala si, jako že se svým životem dělá něco, co jí dává smysl. Nijak to nesouvisí s tím, co dává smysl mně. Je to o jejím štěstí a přesně tohle jsme u nás doma vždycky kladli na první místo. – Laura Columbusová, Ohio.

Rachel Simmonsová, autorka bestselleru Enough As She Is: How to Help Girls Move Beyond Impossible Standards of Success to Live Healthy, Happy, and Fullfilling Lives (Dobrá taková, jaká je: Jak dívkám pomáhat přenést se přes nemožná měřítka úspěchu a vést zdravý, spokojený, uspokojivý život), své dceři opakuje, „pořád dokola: ‚Kdybych si měla vybrat mezi tím, jestli ti půjde matematika, nebo ti nebude dělat problém kamarádit se s druhými lidmi, v deseti případech z deseti bych zvolila to druhé.‘“ Pro Simmonsovou bylo prioritou pomoci své dceři s rozvíjením „takzvaných nekognitivních schopností“. Mezi ně patří houževnatost, odolnost, vytrvalost, emoční inteligence, empatie a ochota hájit svoje zájmy.

Až budete určovat, jaké jsou vaše hodnoty, položte si následující otázky:

• Proč jste se rozhodli věnovat péči?

• Co máte na pečovatelství nejradši?

• Jaké dětství doufáte, že vaše děvče bude mít?

• Co považujete za dobře prožitou docházku na druhý stupeň základní školy?

• Na co doufáte, že se bude soustředit na střední?

• Až se bude rozmýšlet, co bude dělat po odchodu z domova – bez ohledu na to, zda bude studovat na vysoké, na jaké vysoké, a podobně –, jakými hodnotami doufáte, že se při tomto rozhodování bude řídit?

• Pokud se ocitne sama v tísnivé situaci, jak doufáte, že zareaguje?

• Když se bude potýkat s potížemi, jaké dovednosti doufáte, že bude mít, aby se s nimi vypořádala?

• Až bude pracovat na své budoucnosti – rozhodovat se o své kariéře a rodinném životě –, čemu doufáte, že dá přednost?

• Co na představě, že v tomto světě vychováváte globální občanku, vám dělá radost?

• Čím doufáte, že vaše dítě přispěje?

• Představte si, že vaše dívka dospěla a vy si o ní povídáte s dobrým přítelem. O jaké nové události z jejího života byste se nejradši podělili?

Stejně důležitým – a dost možná obtížnějším – krokem je zeptat se sebe samého, jestli si v sobě náhodou nenesete hodnoty, na nichž záleží spíš druhým lidem – vašim rodičům, vzdáleným příbuzným, společnosti, přátelům, předchozí verzi vašeho já –, a ověřit si, zda s nimi souzníte. Pokud ne, teď nastala vhodná chvíle se jich vzdát a já jsem tu od toho, abych vám s tím pomohla.

Když jsme byli malí, naši říkávali: „Je nám úplně jedno, co z vás vyroste, hlavně když se od nás naučíte, jak být dobrý člověk.“ Vážně mi to imponuje. Je to něco, co si s sebou odnesu do svých budoucích vztahů. Pokud se rozhodnu být matkou, ze všeho nejvíc budu chtít, aby se moje děti naučily, jak být dobří lidé. – Hannah, 19, Vermont.

„Duševní zdraví pubertálních dívek prochází krizí, jenže od děvčat i přesto slýcháme: ‚U nás doma záleží hlavně na tom, kam mě vezmou na vysokou, a v očích svých příbuzných musím být taková nebo maková, jinak si mě nebudou cenit,‘“ pověděla mi Simone Mareanová z organizace Girls Leadership. „A já s rodiči hodně soucítím, protože neexistuje žádné místo, kde bychom se zbavili vštípených předsudků ohledně toho, co z člověka dělá někoho cenného. Je těžké nepřenést to na své děti – všechny ty genderové normy a očekávání, podle nichž je dívka cenná, pokud je přitažlivá, zdvořilá a podává nadprůměrné výkony.“

Tuhle knihu jsem napsala proto, abych přesně takové místo vytvořila.

NEEXISTUJE NIC JAKO DOKONALÝ ZPŮSOB, JAK VYCHOVAT DĚVČE

Odevšad slýcháme, že pečovatelé jsou plně zodpovědní za to, co z jimi vychovávaných dětí vyroste. Ale to je přece absurdní. Koneckonců uvažme, že vychováváte dítě, které je od vás zcela odděleným člověkem. Rodí se do tohoto světa se svým vlastním genetickým kódem, intuitivní moudrostí a překrásně různorodou osobností i silnými a slabými stránkami. A vy představujete jenom jeden vstup v moři vlivů, kam spadá vše od školy, vrstevníků, médií, sociálních sítí a dalších věcí. To ovšem neznamená, že nejste vstupem mimořádně silným. Jistě, nedokážete definitivně stanovit, co z dítěte bude. Můžete mu ale poskytnout bezpečné místo, kde si to stanoví ono samo.

Být rodič, prarodič, pěstoun, učitel, kouč – který se přímo podílí na výchově dítěte nebo dětí – je těžká práce. Koluje spousta názorů, článků, studií, reelů a nefalšovaných směrnic o tom, co je potřeba, pokud máte být dobrým pečovatelem, nemluvě o chybách, jimž BYSTE SE ZA KAŽDOU CENU MĚLI VYHNOUT. Mně to přijde jako pitomost. Kdyby skutečně existovalo něco jako dokonalý způsob, jak vychovat dítě, nemusela by na nás ustavičně mířit tahle požární hadice rad.

Každý odborník na duševní zdraví dětí a adolescentů mi pověděl jedno a totéž: to nejdůležitější, co dítě potřebuje, je milující, pečující osoba, která mu pomůže vyrůst a objevit sebe samo. Jestliže si tuhle knihu čtete, jste tou osobou právě vy. Máte ve svém životě děvče a přejete si udělat všechno pro to, abyste mu pomohli vyrůst v člověka, jímž chce být. Tím jste si odškrtli v podstatě tu nejdůležitější povinnost ze seznamu.

TAHLE KNIHA JE URČENÁ I VÁM

Na vás záleží zrovna tak jako na děvčeti, které vychováváte. Pětkrát až sedmkrát si tuto větu přečtěte, aby se vám zapsala do paměti. Možná si ji zkuste i opakovat jako mantru. Důležití jste jednak a především proto, že jste lidská bytost obývající tuto planetu a zasluhujete si všechno, co neodmyslitelně tvoří tělesné a emoční blaho. A zadruhé, rozvíjet v sobě sebereflexi, péči o sebe samého a soucit k sobě je jeden z vůbec nejlepších způsobů, jak vychovat dítě, které bude dělat totéž.

Vezměte si, co potřebujete, a na nepotřebné zapomeňte

Vaše děvče se nemůže těšit z vašich dobrých vlastností, aniž by zakusilo i některé z těch horších

Pokud v této knize narazíte na sekci, která ve vás vzbudí obavy, že za všechno můžete vy, ráda bych, abyste si nalistovali tuto stránku a tyto dva odstavce si znovu přečetli. Já počkám.

Změnit kurz jde VŽDYCKY

JAK TUTO KNIHU ČÍST

PÁR SLOV K ŽIVOTU NA INTERNETU

Zdroje pro pečovatele

• Common Sense Media: commonsensemedia.org

Připraveni?

Table of Contents

Musím být pořád hodná?

Poznámka autorky

Úvod

Část 1 – Silná zevnitř

Část 2 – Silná zvenčí i zevnitř

Část 3 – Silná ve vnějším světě