Anna Lowe, Pokušení šerifa

Měňavci ze Sherwoodu – kniha 1.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2026. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna HRG – Litomyšl

Z anglického originálu Tempting the sheriff

Přeložila ©Kateřina Kulková

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© Eva bartošová

© 2026 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2023 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa uvedená v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-69-0

Print: ISBN 978-80-53012-68-3

Anotace

Nevěřte všemu, co se vypráví o Robinu Hoodovi, zbojníkovi ze Sherwoodského lesa. Takový muž nikdy neexistoval. Ale je tu jedna žena…

Tou jsem já, Robynne – liščí měňavka, mistryně v lukostřelbě a psankyně s palčivou touhou vyhýbat se problémům. Ovšem když můj impulzivní bratr s bandou svérázných výtržníků přepadne projíždějící kočár, spustí tím řetězec událostí, který navždy změní můj osud. Zastavit je už nestihnu, takže se spokojím s druhou nejlepší možností – brát bohatým a dávat chudým.

Šlo by to dobře, kdyby mi nezačal šlapat na paty nový šerif z Nottinghamu, celý žhavý mě dostat. Když je řeč o Danielovi, žhavý je rozhodně to správné slovo, jelikož je to na rozdíl od svého předchůdce svalnatý rytíř a měňavec s dračí krví, který se právě vrátil z křížových výprav. Probouzí touhy, jaké jsem ještě nepoznala…

Coby psankyně a šerif jsme zapřisáhlí nepřátelé, ačkoli chceme totéž – spravedlnost pro utlačované, návrat právoplatného krále Richarda… a šanci popustit uzdu těm nejdivočejším a nejvášnivějším představám.

Ale pro nás, milence narozené pod nešťastnou hvězdou, to není tak jednoduché. Píše se rok 1193 – éra intrikánských princů, chamtivých vojevůdců a nelítostných měňavců. Pokud chceme šťastný konec, musíme se s Danielem spolehnout na lstivost, krutý boj a lásku, která hoří žhavěji než dračí oheň.

Nikdy jsem se nenechala zastavit pravidly, očekáváním ani nemožnými překážkami… ale musím přiznat, že tohle bude zatraceně těžká výzva.

A pokud slyšíte vrčení, to vydává moje liška. Výzva přijata.

Pokušení šerifa

Měňavci ze Sherwoodu
kniha 1.

Anna lowe

Tempting the sheriff

Kapitola první

ROBYNNE

Než začneme.

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Nottingham, Anglie – říjen 1193

Podzimní slunce prozařovalo les, rozlévalo zlatavou záři na spadané listí. Moje kroky tlumila měkká lesní půda, když jsem se plížila k cíli. Nadechla jsem se a větřila. V lidské podobě jsem neměla čich tak bystrý jako v liščí, ale teď jsem se nemohla proměnit. S lukem a šípem v ruce jsem měla větší šanci ulovit vyhlídnutou kořist.

Prozatím, pronesla tiše vnitřní liška.

Když se ozvalo varovné vypísknutí ptáka, zarazila jsem se.

Jelen! Vztyčil hlavu a rozhlížel se po okolí. Majestátní paroží, ozdobené dvanácti hroty, se zalesklo v paprscích. Byl dokonalý, možná až příliš. Připomínal mi ozdobu, kterou by si nějaký šlechtic hrdě pověsil na zeď hradu, aby ji obdivoval při hostinách s udatnými rytíři a vznešenými dámami.

Technicky vzato měl být jelen v královském lese v bezpečí. Ale psanci se o pravidla nikdy příliš nezajímali.

Pousmála jsem se. Zvlášť psanci jako já.

Hrady… vyhřáté sály… stateční rytíři a krásné dámy… vzpomínala liška.

Takové scény jsem sice viděla jen zvenčí, ale i tak. Starý život mi připadal na hony vzdálený. Už dávno jsem věděla, že do toho světa nepatřím. Nebylo ve mně nic z noblesní dámy, a ani jsem o to nestála. To ovšem neznamenalo, že bych se smířila s tím, co mě donutilo opustit starý život – obvinění ze zločinu, který jsem nespáchala.

Zabolelo mě u srdce, když jsem pomyslela na ztracené příležitosti. Kdybych se mohla pomstít tomu, kdo za to může…

Rychle jsem zahnala těžké myšlenky. Tohle teď byl můj život. Svoboda měla svou cenu a Sherwood mi dával mnohem víc než jen úkryt. Chyběla mi vlastně jen jedna věc, a ta pro mě byla navždy ztracená.

Můj statečný rytíř, naříkala liška. Daniel.

Potlačila jsem smutek jediným způsobem, jaký jsem znala – vdechnutím pižmové vůně lesa. Tady jsem se mohla kochat stovkami nedotčených, panenských akrů, kde mi nikdo kromě matky přírody nevnucoval pravidla.

Jelen se pohnul a připomněl mi můj úkol. Sáhla jsem za dlouhý cop, který mi poutal měděné vlasy, vytáhla z toulce šíp, vložila ho na tětivu a natáhla luk. Nadechla jsem se a zpomalila tlukot srdce.

Ale něco mě zastavilo. Jakým právem jsem měla vzít život tak krásnému a svobodnému tvorovi? Tak podobnému tomu, čím jsem si přála být.

V žaludku mi zakručelo a moje liščí stránka zašeptala: Představ si, že je to náš snoubenec.

Zamračila jsem se. Kdyby byl můj šíp namířený na šmejda, který mě kdysi chtěl za ženu, už by se mu zapichoval do těla. A nebyl by jediný. Nikdo mě nebude nutit ke sňatku. Zvlášť ne takový pitomec! A už vůbec ne, když moje srdce patří Danielovi.

Znovu jsem se zhluboka nadechla a počkala na malou pauzu mezi údery srdce, kdy bude šíp nejstabilnější.

Připravit… pozor…

Teď! vyzvala mě liška. Už ten šíp pusť.

Ještě chvíli jsem mířila, ale pak jsem tětivu povolila. Ne dnes. Jelena jsem zabít nedokázala.

Prudce jsem se nadechla a byla ráda, že tu není bratr a ostatní. Nepochopili by to a já si nemohla dovolit dát najevo to, co by nazvali slabostí.

Najednou jelen zpozorněl a obrátil hlavu. Liška to ucítila taky – něco bylo špatně. Když jelen náhle vystřelil pryč, rozběhla jsem se opačným směrem, k místu, odkud přicházel rozruch.

Díky štíhlé postavě jsem byla rychlá, ale když jsem po čtyři sta metrech prudce zastavila, věděla jsem, že je pozdě.

Roberte! málem jsem vykřikla na muže u kočáru. Místo toho jsem zvolila jiný přístup a v jeho mysli, skrze mentální spojení, které sdíleli všichni blízcí měňavci, na něj zařvala: Co to sakra děláš?

Samozřejmě, přesně jsem věděla, co můj mladší bratr dělá, a srdce mi ztěžklo. On a ti blázni, kteří si říkali Veselí muži, se zase pustili do svého řemesla. Tentokrát přepadli kočár, který si troufl projet Sherwoodským lesem…

V takových chvílích jsem si nemohla neklást otázku, proč jsem se k té bandě psanců před dvěma měsíci přidala. Ale když jste na útěku, moc možností nemáte. Navíc, tihle muži potřebovali vůdce – a tím Robert rozhodně nebyl. Nezbývalo mi nic jiného než převzít velení a snažit se je držet na uzdě.

Pokrok jsme udělali, to ne že ne. Postavili jsme pevnou střechu nad naším shromaždištěm, zateplili skromné chatrče, které sloužily jako přístřešky, vylepšili systém na zachytávání vody a vytvořili zásoby na zimu. V jádru byli Veselí muži jako nevycvičení psi – schopní úžasných věcí, pokud je někdo správně nasměruje. Ale nechat je jednat na vlastní pěst?

Roberte! zasyčela jsem do bratrovy mysli.

Příliš pozdě. Právě otevřel dveře kočáru. Ostatní muži kolem něj utvořili kruh a zamířili šípy na kočár, kočího a tři ozbrojené stráže na koních.

Z kočáru ale nevyšel křik. Spíš zachichotání.

Obrátila jsem oči v sloup. Robert evidentně zase čaroval.

Ty, drahá dcero, máš bystrost a lstivost své matky – budiž jí země lehká, povzdechl by si můj otec. Tvůj bratr bohužel zdědil jen její šarm a krásu.

A měl by pravdu. Robert byl obdařen dokonalým úsměvem, uhlazenými způsoby a sametovým hlasem, při kterém ženám měkla kolena. Věčně rozcuchané vlasy mu navíc dodávaly rošťácký vzhled. A jako syn vlkodlaka a poloviční čarodějky měl ještě k tomu všemu uhrančivý šarm, kterému jen málokdo odolal.

Ano, Robert měl všechno.

Nebo skoro všechno. Mozek… no, to už bylo horší.

„Dámy, bohužel vám musíme odlehčit,“ oznámil Robert okouzlujícím tónem. „Ale takové ženy, jako jste vy, nepotřebují žádné cetky, aby byly krásné.“ Lehce teatrálním gestem sundal prsten z prstu jedné z nich.

Ozvalo se zachichotání, provázené třepetáním řas a nesmělým přitisknutím ruky na bujná ňadra.

Zašklebila jsem se. Vážně? Tohle na ně funguje?

Vskutku, povzdechla si liška, když druhá žena podala Robertovi pár perlových náušnic.

„Děkuji vám, dámy. Mohu vás ujistit, že vaše dary budou použity na spravedlivé účely,“ rozplýval se můj bratr.

Odfrkla jsem si. Pro Roberta a Veselé muže to znamenalo jen jediné – jídlo, pití a nekonečné veselí.

Na koketní pobídku ještě ženy vytáhly dva váčky mincí, stříbrný hřeben, a dokonce rubínový náhrdelník! Protestovaly, jen když šlo o osobnější předměty.

„Ten prsten patřil mé babičce,“ řekla jedna z nich, jako by se omlouvala, že si ho chce ponechat.

„Moc se omlouvám, paní.“ Robert si přiložil prsten k srdci, jako by sdíleli bolest. „Ale určitě by si přála, aby z toho vzešlo něco dobrého. Skutečným pokladem je uspokojení, které nám štědrost přináší, souhlasíte?“

Žena přehnaně souhlasila, ačkoli její přítelkyně byla při odevzdávání brože s jednorožcem posetým diamanty, na kterou Robert vzápětí upřel zrak, trochu zdrženlivější.

„Tuhle brož mi daroval můj drahý Richard, který se vydal na křížovou výpravu.“

Robertovi poklesla čelist a já si málem zabořila obličej do dlaní. Ne král Richard, ty idiote. Je to třetí nejčastější jméno v Anglii.

„Ach, ne ten Richard,“ upřesnila žena. „Jen můj milovaný snoubenec. Co mu řeknu, až se vrátí a zjistí, že je pryč?“

Robert se zářivě usmál: „Copak křížové výpravy nejsou o boji za spravedlivou věc?“

Odfrkla jsem si. Co jsem slyšela, nebyly tak spravedlivé, jak si je někteří představovali.

„A nebudete na sebe pyšná, když sehrajete malou roli v podobné výpravě?“ naléhal Robert.

Okouzlená žena se okamžitě rozhodla, že ano, a brož mu poslušně podala.

Podívala jsem se na kočího a doufala, že alespoň on bude klást trochu odporu. Ale starého muže nezajímalo nic jiného než vlastní kůže. A co se týče trojice mladých strážců na koních… Byli příliš vyděšení, než aby se zmohli na něco jiného než zírat na hroty více než dvaceti šípů, které mířily jejich směrem. Dokonce i jejich koně nervózně poskakovali, až jim pod nohama křupalo listí.

Už dost, zasyčela jsem bratrovi v mysli.

Jsou bohatí. Ne že by to potřebovali, opáčil Robert.

Možná, ale já mám své zásady, odpálila jsem. Copak ty ne?

Šibalsky se usmál. Ne od té doby, co jsem přišel do Sherwoodského lesa.

Mohla jsem klidně mlátit hlavou o nejbližší dub. Kdyby nás teď viděl otec…

Nebo matka, dodala smutně liška.

Robert si ji nepamatoval, ale já ano. Občas jsem si říkala, jaký by bratr byl, kdyby nás vychovávala. Otec se snažil, jak mohl, ale jeho přístup byl… poněkud drsný.

„Aspoň nám řekněte, komu svěřujeme své poklady, vážený pane,“ zahlaholila druhá žena.

Odfrkla jsem si. Ani můj pološílený bratr nebyl tak hloupý, aby prozradil pravé jméno.

Robert se však zářivě usmál a přehnaně se uklonil. „Robert Hood, k vašim službám.“

Spadla mi čelist, ale liška si jen povzdechla: Robertovu hloupost nikdy nepodceňuj.

Malý John, jeden z Veselých mužů, si varovně odkašlal. Ale jediné, co dosáhl, bylo zkreslení toho, co ženy slyšely.

„Robin Hood?“ zaštěbetaly jako ptáčata.

Zabořila jsem obličej do dlaní, i když jsem chtěla zařvat: Ne, Robert. Ten idiot se jmenuje Robert. Já jsem Robynne a nechci s tím mít nic společného!

Bože, měla jsem chuť bratra zabít.

Zleva se ozval dusot kopyt a Veselí muži tím směrem namířili luky. Jeden ze strážců kočáru vytasil meč, což muže přimělo, aby se opět otočili. Nastal chaos. Přistoupila jsem blíž a rychle zavelela, aby polovina mířila na novou hrozbu a druhá na kočár.

Dobrý plán, zamručel Malý John – obrovský, zavalitý medvědí měňavec, jediný člen Veselých mužů alespoň se špetkou rozumu.

Malý John, přezdívali mu muži. Když ne kvůli velikosti těla, tak kvůli velikosti přirození.

I přes neustálé škádlení to snášel se sebedůvěrou a klidem sobě vlastním. Na jisté úrovni jsme si byli všichni rovni, ale ve skutečnosti byl John mým zástupcem.

Všichni jsme byli měňavci. Psanci. A všichni jsme se snažili vybudovat si nový život pod sherwoodskými duby. Jen škoda že jsme neměli stejné cíle – například zůstat nenápadní.

Neměla jsem jinou možnost. Natáhla jsem luk a připravila se, když se v zatáčce objevil jezdec na koni a zamířil přímo k nám.

No páni. Jestli kdy náš milovaný, věčně nepřítomný král potřeboval dokonalý příklad statečného rytíře, pak to byl tento muž. Z tmavých, planoucích očí přímo sálalo – Za krále a vlast! a Nikdy se nevzdávej! Jediným pohybem silných paží zastavil mohutného koně, který se zdál stejně netrpělivý a připravený na boj jako jeho pán.

Musela jsem uznat, že to bylo docela působivé, i když bych se nenechala přistihnout při zasněném vzdychání jako ty dvě dámy v kočáře. Možná mi ale srdce tlouklo o něco rychleji. A pokud jsem si olízla rty… No, v Sherwoodském lese bývalo často strašně sucho…

Pak jsem si všimla šedavé srsti oře a mužových obnošených kožených bot. Přejela jsem pohledem přes široký hrudník, krytý kroužkovou zbrojí. Neměl přilbu, takže jsem si mohla prohlédnout tvář – a vlasy, o něco tmavší než rytířovy boty, vlnící se tak lákavě, že bych si přála, abych je mohla prohrábnout prsty.

Pak se mi ale zrychlil tep a v hlavě mi vybuchl ohňostroj.

Počkat. Ne. To nemůže být…

Zůstala jsem na něj zírat. Muž mi pohled opětoval, a najednou všechen hluk kolem utichl.

Daniel. Mé rty zformovaly jméno, ačkoli z nich nevycházel žádný zvuk.

Robynne. V očích mu tančily jiskřičky přesně tak, jako když jsme byli spolu.

Daniel. Přítel z dětství. Měňavec, který se stal milencem. Můj milovaný.

Můj druh, zavýskla liška šťastně.

Myslela jsem, že mi ho osud navždy ukradl. A přesto tam byl – na hřbetu válečného koně příznačně pojmenovaného Rváč – a zíral na mě s otevřenou pusou.

Zřejmě ho v křížové výpravě nezabili. Osud ho nějakým zázrakem ušetřil a teď nás svedl dohromady.

Pak ale kočí zničil kouzlo okamžiku svým výkřikem: „Šerife! Díky bohu, že jste tady! Ti bandité okrádají dámy!“

Srdce se mi nejen sevřelo, propadlo se hluboko pod lesní půdu.

Šerif?

Můj Daniel, můj milenec… byl šerif?

Kruté, nemilosrdné monstrum, o kterém se tradovalo, že Nottingham a lidi v něm ubil k poslušnosti?

Znovu jsem si ho prohlédla a zoufale doufala, že je to omyl. Kdokoli, jen ne Daniel!

Ale byl to Daniel a moje duše se naplnila žalostným skučením.

Lidé se samozřejmě měnili. Sakra, já jsem se za těch pět let, co jsme nebyli spolu, změnila. Válka měla schopnost změnit i ty nejlepší duše. Ale přesto – Daniel? Šerif?

Znovu jsem si ho prohlédla. Byl stejný, a přesto jiný. Větší, silnější, sebevědomější než dřív. Už to nebyl chlapec, který se snažil působit jako muž. Teď už jím doopravdy byl.

Už se nemusí snažit, vydechla liška. Zatraceně, vypadal skvěle.

Danielova ruka s mečem sebou lehce cukla a já okamžitě vycítila, co přijde. Protiútok. A ten by nedopadl dobře. Daniel by se rozmáchl mohutným mečem, strážci na koních by se konečně zapojili a nastal by chaos. Šípy by svištěly vzduchem, všechny by pohltil zmatek. Přeživší Veselí muži by rozhodně nebrali zajatce. Už jsem v mysli slyšela křik vystrašených dam a zděšené ržání koní. A Daniel? Pravděpodobně by zemřel. Stejně jako můj hloupý bratr.

Bylo zvláštní, jak mi ta situace připomněla dětství. Robert tropil potíže, Daniel si hrál na rytíře a spěchal na pomoc a já jsem dělala, co jsem mohla, abych zachránila situaci. Rozdíl byl v tom, že tentokrát šlo o skutečné meče, skutečné šípy ostré jako břitva… a nikdo se nesmál.

Natáhla jsem luk, zamířila a vypustila šíp.

Hvííízd! Proťal vzduch a proletěl kousek od Danielova levého ucha.

Stráže ztuhly.

Dámy vykřikly.

Chaos, který jsem se tak zoufale snažila odvrátit, byl zažehnán.

„Snaží se zabít šerifa!“ vykřikla jedna z žen.

Danielovy oči, modré jako rozbouřené moře, se setkaly s mýma.

Neminula jsem, vyštěkla jsem mu do mysli. Varování, milý šerife.

V očích se mu zableskl vztek a ještě něco. Smutek? Lítost? Bolavé srdce?

Musela jsem se mýlit, protože šerif, o kterém jsem slyšela, žádnou z těchto emocí neprojevoval.

Zastupující šerif, opravil mě Daniel. Vpálil mi ta slova rovnou do mysli.

Ušklíbla jsem se. Šerifovu pověst znal každý. Z toho, co jsem slyšela, mi bylo jasné, že místní pod jeho nadvládou doslova trpí.

„Ještě že se ten lučištník netrefil,“ odtušila druhá dáma. „Málem šerifa zabil!“

Ne on. Ona, spalovala mě touha ji opravit. Jsem žena!

Ženskost rozhodně nebyla na mém žebříčku priorit a mé oblečení zálesačky zrovna nezvýrazňovalo křivky. Ale ať se propadnu, jestli mě budou považovat za to nejpošetilejší stvoření na světě – za muže.

Na druhou stranu, skrývat skutečnou identitu nebyl úplně špatný nápad, a tak jsem mlčela.

Robert se ušklíbl. „Moje sest… ehm, tedy ten lučištník, nikdy nemine.“

Já vím, zračilo se Danielovi v očích.

Zamračila jsem se, protože to nejspíš byla součást šerifovy hry. Tohle nebyl ten muž, po kterém jsem tolik let toužila. Byl to cizinec posedlý ďáblem.

Počkat, to je Daniel? vpadl mi do mysli Robert, kterému všechno docházelo opožděně jako obvykle.

Ne, odsekla jsem.

A Bůh žehnej jeho hloupé duši, Robert to prostě přijal. O okamžik později se vrátil k původnímu směru myšlenek.

„Nikdy nemine,“ ujistil dámy. „Vidíte?“

S tím natáhl ruku od těla a otočil ženin prsten tak, aby byl otvor obrácen ke mně.

Neměla jsem se na tu návnadu chytat, ale když jsem viděla Daniela, přestal mi fungovat mozek. Vytáhla jsem další šíp, šeptem zaklela a vypustila ho.

Cink! Prásk! Prsten zacinkal, když ho můj šíp přišpendlil k boku vozu. Žena zůstala zírat, ústa měla němá a oči široce otevřené.

„Svatá prostoto. To byla trefa,“ vydechla nakonec.

Robert s úsměvem vytáhl šíp a schoval prsten do kapsy.

„To stačí,“ prohlásila jsem a probodla Roberta pohledem. „Pusť je. Hned.“

Když Robert otevřel ústa, aby protestoval, neváhala jsem. Vytáhla jsem další šíp, namířila na větev nad kočárem a vystřelila. Větev spadla, udeřila jednoho z koní, až se splašil.

„No tak! Hou, hou, hou!“ Kočí zoufale zatahal za otěže, ale čtveřice koní už uháněla pryč. Kočár se řítil po cestě a dámy uvnitř ječely způsobem, jaký by nepředstavitelně potěšil zlobivé dítě, kterým jsem kdysi byla.

Jenže doba byla jiná. Namísto úsměvu jsem jen těžce vydechla a zadívala se na Daniela.

Tři strážní se okamžitě rozjeli za kočárem. Jejich pohyb nutil Roberta a Veselé muže ustoupit, aby je koně nepošlapali. Na mýtině zůstal jen jeden klidný kůň. Na jeho hřbetě seděl Daniel a viditelně váhal.

Robynne. Prosím. Musím ti to vysvětlit, představila jsem si, jak šeptá.

Ale nebylo co vysvětlovat. O šerifovi z Nottinghamu jsem slyšela dost na to, abych si udělala obrázek.

„Na co čekáš?“ kývla jsem směrem k mizejícímu kočáru. „Raději se vrať do práce, šerife,“ vysmívala jsem se tomu titulu a všichni muži se rozesmáli.

Přesto se ve mně všechno sevřelo. Jak jsem mohla s Danielem takhle mluvit?

Jeho obličej děsivě ztvrdl. Byl bez výrazu. Nakonec se otočil, pobídl Rváče a cválal pryč ze Sherwoodského lesa.

Sledovala jsem, jak odjíždí, a mé bolavé srdce se vzdalovalo s ním.

Kapitola druhá

DANIEL

Odjet od Robynne bylo to nejtěžší, co jsem kdy udělal. Dokonce ani Rváč neměl chuť poslechnout, a tak se vlekl co nejpomalejším klusem.

Ale povinnost byla povinnost. Rváč i já jsme to věděli. Někdy, nebo spíš často, bylo nutné dělat věci, které jste nenáviděli, protože nikdo jiný je udělat nemohl.

Jako přijmout práci zastupujícího šerifa v Nottinghamu. Nebo jednat s arogantními, rozmazlenými lordy, abyste zajistili obyčejným lidem alespoň nějaké prostředky k životu. Či dokonce opustit domov – a Robynne – a vydat se na křížovou výpravu.

No, ale teď jsem byl zpátky, sakra.

Po návratu do Anglie jsem po Robynne týdny pátral. Každá stopa ale vedla do prázdna, každá naděje mizela rychleji, než se stačila rozhořet. Někdo říkal, že zmizela hned po zprávě o mé smrti v bitvě. Opustila Locksley a vydala se neznámo kam. Někteří tvrdili, že se přidala ke křížové výpravě. Třeba starý mlynář, který se láskyplně usmál a dodal: „Vždycky byla trochu divoké dítě.“

Ach, já vím. Vím to lépe než kdokoli jiný, zabručel můj vnitřní drak.

Přesto ji většina považovala za mrtvou. Ta myšlenka mě málem zabila. I tak jsem odmítal přestat hledat. Ne dokud mi lord Oakley, pod nímž jsem sloužil v křížových výpravách, nenařídil, abych vzal tuhle dočasnou práci v Nottinghamu.

Potřebují dobrého muže, který by dal věci do pořádku, řekl, a zpečetil tím můj osud.

Soudě podle zvěstí o předchozím šerifovi to bylo zatraceně slabé slovo.

A tak jsem byl na cestě ověřit si to na vlastní oči, a místo toho jsem v Sherwoodském lese našel Robynne.

Robynne s dlouhýma, předlouhýma nohama, vypracovanýma z toho všeho běhání po lese. S jantarovýma očima, schopnýma se soustředit na neuvěřitelně malý cíl. A s těmi ohromujícími měděnými vlasy, které dávaly jasně najevo, že je liščí měňavka.

Chtěl jsem si vychutnat každý detail Robynne. Všechno, co z ní dělalo ženu, kterou jsem miloval. Ale byl tu jeden rušivý element – její pošetilý mladší bratr.

Rváč si pohrdavě odfrkl a já ho poplácal po krku. Měl pravdu. Robert se vždycky dostával do problémů a taky se z nich uměl šikovně vyvléknout. Robynne byla jiná – měla rozum, odvahu a byla mazanější než tucet mužů. Tak proč, proboha, teď vedla bandu sherwoodských zbojníků?

Rváč si znovu odfrkl, jako by chtěl zopakovat mlynářova slova. Vždycky byla tak trochu divoké dítě.

Na okamžik jsem se pousmál, ale myšlenky na Robynne mi náladu rychle zkalily. Konečně jsem ji našel a přesto byl pohled do jejích očí jako rána dýkou. A co bylo horší, neměl jsem šanci to všechno vysvětlit.

Nejsem ten šerif, přísahám. Jen zástup. Robynne, prosím, poslouchej mě.

Ale nebyl čas.

Můj předchůdce, skutečný šerif, byl zosobněním čirého zla, jak všichni říkali. Udusil se rybí kostí – dost milosrdný konec pro někoho, kdo způsobil tolik utrpení. To bylo před třemi týdny. Úřady smrt ututlaly, aby předešly nepokojům. A já jsem byl souhrou zvláštních okolností povolán jako dočasný nástupce, dokud nenajdou někoho stálého.

Ironie osudu. Většina lidí v mém rodném městě by se spíš vsadila, že občanské nepokoje způsobím, než že je budu uklidňovat.

Ale na tyhle úvahy teď nebyl prostor. Čekalo mě příliš mnoho akutních problémů – čtyři splašení koně, tři zmatení strážci, dvě hysterické dámy a kočár, který se nekontrolovaně řítil k Nottinghamu. Zkrátka začátek v nové práci byl všechno, jen ne klidný.

Strážci ve vyprávění o zbojnících výrazně přeháněli. Dámy se předháněly v líčení mé statečnosti, a dokonce i kočí přísahal, že jsem se elegantně vyhnul Robynninu šípu.

„Tudy, šerife.“