Layla Fae, Ďáblův ortel

série Jaga a ďábel – kniha 2.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2026. Vydání 1.

Z anglického originálu Devil's Doom

Vytiskla tiskárna Finidr – Český Těšín

Front cover design by Layla Fae

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2026 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2025 Layla Fae

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-79-9

Print: ISBN 978-80-53012-80-5

Anotace

Ďábel mi nedovolí utéct. Jeho horký dech cítím na šíji, ať se vydám kamkoliv. Jsem uvězněná ve světě magie a nestvůr, řízeném zákony, kterým nerozumím, obývaném tvory staršími a mnohem krutějšími, než jsem já. Tady jsem jen obyčejná smrtelnice. Kořist. Rozptýlení. Možná obojí.

Jestli se chci pohnout z místa, musím zkrotit svou nově probuzenou moc a najít spojence. Jenže ve válkou zpustošeném Slávu nikdo nikomu nevěří. Musím se osvědčit, zatímco riskuju život a unikám ďáblovi, přestože můj osud se zdá nevyhnutelný. Ďábel dělá vše, co je v jeho silách, aby si vynutil cestu zpět do mé přízně… i do mého srdce.

Když nejmocnější síly Slávu odhalí, kým doopravdy jsem, všechno se změní – a já dostanu další lekci.

Neměla jsem ďáblovi věřit!

Jenže na jednu věc zapomněl. Zahnaná do kouta koušu. A to pořádně!

ĎÁBLŮV ORTEL

Jaga a ďábel – 2

LAYLA FAE

Devil's Doom

Jaga and the Devil

Book 2

Věnování

Pojďte, všichni hříšníci. Tohle je pro vás.

Varování ohledně obsahu

Upozorňujeme, že se jedná o temnou fantasy romanci. V žádném případě není bezpečná a romance i svět jsou prošpikovány temnými prvky. Naleznete zde mnoho provokativního obsahu. Detailní seznam naleznete na stránkách www.laylafae.com

- násilí, smrt (včetně ztráty dítěte), krev, mučení

- tělesné narušení (rostliny, hmyz či zvířata uvnitř lidského těla)

- rozklad a grafické popisy

- sexuální napadení (netýká se hlavních postav)

- pochybný/problematický souhlas

- znepokojivé motivy (např. kojení dospělého)

- prvky temné erotiky (problematický souhlas, bondage, bolest, pití krve, sex na veřejnosti)

Folklór

Ačkoliv je tato kniha založena na slovanských mýtech a folklóru, nejde o zcela přesné znázornění. Děj a postavy jsou pro mě vždy na prvním místě, navíc neexistuje sjednocená verze slovanské mytologie. Každý mýtus má několik verzí. A samozřejmě, bohy je nutné změnit, jakmile z nich uděláte knižní postavy. Božstva a příšery z mytologie jsou často ploché a jednotvárné. To jsem nemohla připustit.

Přesto jsem se na psaní série Jaga a ďábel důkladně připravila. Seznam zdrojů najdete v bibliografii na konci knihy. Všechny mé zdroje jsou v polštině.

Toto je fantasy román. Všechny postavy, místa, události, filozofie, ontologie a metafyzika světa, stejně jako další prvky v této knize, jsou fiktivní. Představený svět není založen na žádném existujícím místě ani historickém období.

Názory a úsudky vyjádřené postavami neodrážejí názory a úsudky autorky.

Dějová linie

Tato kniha je druhým dílem série. Přestože se její hlavní dějová linie na konci uzavírá, příběh Jagy a ďábla tím zdaleka nekončí.

Slovníček

Postavy

Perun

Bůh hromu, vládce Slávu a Vyraje, Velesův bratr. Společně s Velesem stvořil svět. Přebývá ve větvích Velkého dubu ve Vyraji.

Veles

Perunův bratr a spolustvořitel světa. Král Návu, který vládne magii a mrtvým. Byl vyhnán svým bratrem, na staletí připoután ke kořenům Velkého stromu kvůli jejich soupeření o moc a Perunovu manželku Mokoš.

Mokoš

Bohyně života a plodnosti, matka země, Perunova nevěrná manželka. Nejmocnější bohyně ve Vyraji, známá a uctívaná pro svou krásu.

Stribog

Bůh větru, syn Peruna a Mokoš. Známý pro svou hravou, hedonistickou povahu.

Svarog

Perunův syn, stvořený z ohně. Je božským kovářem pracujícím v Perunově kovárně.

Chors

Bůh měsíce, syn Velese. Byl stvořen z vod věčné řeky v Návu. Někdy se jeho jméno používá k označení měsíce, např. Chors je vysoko na obloze.

Rod

Bůh, který po smrti vede duše předků do Vyraje, syn Velese a Mokoš.

Dažbog

Bůh slunce, stvořený Svarogem, božským kovářem pracujícím v Perunově kovárně. Nosí štít ze zlata, který přináší světlo do světa smrtelníků. Někdy se jeho jméno používá k označení slunce.

Jitřenka

Bohyně úsvitu, dcera Mokoš a Dažboga. Každý den otevírá brány Vyraje, aby vyprovodila svého otce na jeho každodenní pouť po obloze.

Nyja

Bohyně smrti, nazývaná také matka posledního dechu a matka navek. Přebývá v Návu a velí Velesovým armádám. Ve světě smrtelníků je to ona, kdo vede duše mrtvých dětí do Návu.

Rožanice

Trojčata, dcery Roda a Mokoš. Pro jejich incestní původ je Perun vyhnal do Návu. Po propuštění jim dal za úkol vtisknout na čelo každému novorozenému dítěti jeho osud.

Král včel

Božské stvoření, které vládne lesům, ve Slávu i ve světě smrtelníků. Není o něm mnoho známo.

Morana

Bohyně zimy, samotářská a tajnůstkářská. Smrtelníci na začátku jara vyrábí figurínu Morany ze slámy a jiných materiálů, kterou pak spálí nebo utopí, aby zahnali zimu.

Svantovít

Jeden z nejstarších bohů, většinou zapomenutý. Je zobrazován se třemi tvářemi: laskavou, rozhněvanou a smutnou. Perun ho pohřbil zaživa poté, co se mu Svantovít postavil. Nikdo neví, kde leží.

Ďábel

Jedno z jmen ďábla. Stejně jako všechna jména ďábla je považováno za kletbu a přináší smůlu.

Zaříkávačka

Druh léčitelky a porodní báby. Připravuje bylinné léky, provádí operace a rodí děti.

Běsové, místa a další

Baník

Domácí duch, který udržuje venkovní koupel v lidské domácnosti čistou.

Běs

Jakýkoliv druh nadpřirozené bytosti ve světě smrtelníků. Ve Slávu je téměř každý obyvatel běs. Poté co si běs odpyká svůj bohem daný trest ve světě smrtelníků, žije ve Slávu, kde může otevřeně praktikovat magii. Může mít potomky, což vede k tomu, že se ve Slávu běsové rodí a vyrůstají, místo aby byli stvořeni ze smrtelníků prokletých bohy. Běsové jsou nesmrtelní v tom smyslu, že neumírají stářím, ale může je zabít zbraň, jed nebo nemoc.

Bída

Běs, který proklíná smrtelníky chudobou a hladem. Objevuje se jako kostnatá žena. Je velmi obávaná a mocná, nelze se jí zbavit. Jakmile se bída nastěhuje do domu, nelze nic dělat, dokud celá rodina nezemře na chlad, nemoci a nedostatek jídla.

Cicha

Běs, který se zjevuje jako malá holčička. Jakmile ji přijmou dobrosrdeční smrtelníci, zasévá do jejich vesnice kletby a neštěstí.

Chochol

Ptákovitý běs s mírumilovnou povahou, humanoid s ptačí hlavou a zobákem, paže má pokryté peřím. Chocholové ve Slávu pracují jako řemeslníci v mnoha oborech. Rodí se z vajec.

Klobouk

Běs připomínající velkého černého ptáka. Jakmile je pozván do něčího domu, okrádá sousedy, aby za jídlo poskytnuté hostiteli zajistil jeho potřeby.

Kobold

Běs připomínající malého černého medvěda. Koboldi jsou pokrytí srstí, chodí po čtyřech, jsou vnímaví a umí mluvit.

Latavice

Větrná víla, obvykle žena bledého vzhledu. Ovládá vítr a vytváří silné vichřice, které odnášejí smrtelníkům jejich majetek, zvířata a dokonce i lidi. Nejjistějším způsobem, jak porazit latavici, je hodit nůž do srdce vichřice. Pokud vyjde zakrvácená, znamená to, že byla zasažena.

Licho

Běs žijící v lesích, tradičně obviňovaný ze všech neštěstí. V jazyce se může používat ve frázi licho ví, což znamená nikdo neví, nebo jako prokletí ať tě licho vezme.

Mamuna

Běs, obvykle ženského pohlaví, s velkými prsy, které neustále produkují mléko. Mamuny lákají smrtelníky, aby pili jejich mléko, které má narkotické účinky. Smrtelník, který ho ochutnal, už nikdy nebude šťastný a bude mu vždy chybět kouzlo tohoto mléka. Mamuny také unášejí děti a kradou duše předků.

Navka

Duše mrtvého dítěte, která se zjevuje jako malý černý pták.

Planetník

Běs, který vypadá jako smrtelný člověk, ale umí létat a má mocné magické schopnosti. Planetníkové se objevují, když zuří bouře. Sbírají blesky, aby ochránili smrtelníky, a někdy bojují s draky mezi bouřkovými mraky.

Polednice

Běs stvořený z duše mladé ženy, která zemřela strašlivou smrtí nebo spáchala hrozný zločin. Polednice straší v létě na polích, proklíná pracovníky úpalem a připravuje je o rozum. Sílu čerpá ze slunce a dokáže ji využít i k zabíjení.

Potracenec

Běs stvořený z dítěte, které bylo tragicky potraceno. Objevuje se jako krásné dítě, aby oklamal své oběti. Je divoký a nekomunikativní, nelze s ním rozumně diskutovat.

Rusalka

Vodní nymfa, která svádí smrtelníky, aby se utopili, a mohla se tak živit jejich životní silou. Rusalka se může proměnit v krásnou smrtelnou ženu. Ve své přirozené podobě je pokryta šupinami.

Stružina

Široká řeka na hranici mezi Slávem a Návem. Je plná nebezpečných podvodních zvířat a zrádných proudů, takže je nemožné ji překročit. Její název, který doslovně znamená malý potok, je příkladem magického myšlení v jazyce. Protože je řeka tak nebezpečná a velká, běsové ve Slávu jí dali malé jméno, aby působila méně zastrašujícím dojmem.

Stryga

Běs vytvořený z duše nenarozené dívky nebo mladé ženy. Přes den odpočívá a v noci loví smrtelníky, aby pila jejich krev a jedla jejich vnitřnosti. Strygy jsou známé svými krvavými výkřiky. Magicky mocné.

Šišimora

Strážkyně lesů, obvykle maskovaná jako strom nebo velká šiška. Šišimory chrání lesy před dřevorubci nebo žháři a pomáhají těm, které považují za přátele stromů.

Upír

Lidé, kteří byli zlí nebo zemřeli za strašlivých okolností, se po smrti mohou proměnit v upíry. Upíři pijí krev, aby přežili. Upíra lze zabít pouze tak, že mu useknete hlavu a položíte ji mezi jeho nohy do hrobu.

Utopenec

Vodní běs, obvykle žijící ve sladkovodních vodách. Utopenec je pokrytý šedou, slizkou kůží a rád topí smrtelné muže a unáší smrtelné ženy, aby se staly jeho podvodními otrokyněmi.

Víla

Běs, který se zjevuje jako nádherná mladá žena. Svádí smrtelné muže a po pohlavním styku je zabíjí.

Dušičky

Noc mrtvých, která se slaví na podzim. Jsou připravovány obětiny jídla, aby přilákaly duše mrtvých z Návu. Běsové cestují do světa smrtelníků a slaví, protože hranice mezi světy se v této době stírají.

Kupadelné oslavy

Slovanská oslava letního slunovratu, jeden z hlavních slovanských lidových svátků. Oslavy zahrnují rituály a hry spojené s manželstvím a plodností.

Sláv

Mytická země obývaná všemi bytostmi ze slovanského folklóru. Sláv zahrnuje Vyraj a Náv a obyčejní smrtelníci do něj nemohou vstoupit, dokud nezemřou a nejsou odvezeni do Návu. Celý Sláv je velký ostrov obklopený věčnými mlhami stvoření. Na jihu leží Vyraj. Střední část ostrova tvoří samotný Sláv s městem na hoře obývaném všemi druhy běsů. Na severu, za bouřlivými vodami velké řeky Stružiny, leží Náv.

Náv

Mytická země mrtvých, doména Velese. Lidové pověsti ji popisují jako podzemní svět tunelů a jeskyní obývaný dušemi mrtvých, draky a jinými mytickými tvory. Říká se, že je děsivá a krásná. Náv leží severně od horského města Sláv.

Vyraj

Země, kde Perun sídlí se svými bohy na jihu Slávu. Je ohraničena nepřekonatelným magickým plotem, který brání vstupu většině bytostí a tvorů. Uprostřed Vyraje roste Velký dub.

Prolog

V mnoha ohledech byla moje první.

Moje první skutečná výzva. Moje první závislost na krvi. Můj první opravdový strach.

Je po velmi dlouhé době první smrtelnicí, která je pro mě víc než jen rozptýlení. Má v sobě potenciál a překvapuje mě, kolik naděje v lidstvo jsem díky ní znovu našel.

Je první ženou, s níž jsem se bál spát, protože být s ní znamenalo mnohem víc než jen sdílet postel. Po dlouhém, rozčarovaném životě jsem nečekal, že mi někdo dokáže proniknout tak hluboko pod kůži.

Jakmile jsem začal snít, že jsem s ní – že se jí dotýkám, držím ji a tiším její bolest –, věděl jsem, že si získala část mě, která je důležitější, než bych si kdy připustil. A přesto jsem to nedokázal zastavit.

Musel jsem ji mít. A nebylo to utrpení. Když k tomu konečně došlo, bylo to přesně takové, jaké jsem si vysnil. A ještě víc. Právě za to ji nenávidím. Jak se opovažuje nutit mě něco cítit?

Je první ženou, s níž toužím mít děti. Ne z trucu. Ne ze závisti.

Ale proto, abych s ní mohl něco sdílet. Abych viděl, jaké kouzlo bychom spolu dokázali vytvořit.

A především je první osobou, s níž si dokážu představit společný život. Nejen na chvíli. Ne proto, abych utišil dočasnou potřebu nebýt sám. Chtěl bych ji po svém boku po celá staletí.

Teď, když je pryč, po ní toužím víc než kdy dřív.

Kapitola první

Jablko

Než začneme.

Na konci této knihy se nachází bonusový obsah k tomuto příběhu. Tak si ho nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Historie se opakuje. Utíkám lesem. Bojuju o život a s každým nádechem mi ze rtů unikají tiché vzdechy strachu. Neslyším žádné pronásledovatele. Volandovo řvaní utichlo už před několika hodinami, přesto se dál potácím vpřed na nejistých nohou a prodírám se vysokými, šustícími kapradinami. Paže mě bolí, jak je držím před sebou, ale neodvažuju se je spustit.

Už dvakrát jsem narazila do stromu. Tma v lesích Slávu je mnohem hustší než u nás doma, i když hvězdy svítí jasněji. Pod mohutnými korunami stromů jsem prakticky slepá.

Bosé nohy mi krvácejí, stejně jako četné řezné rány a šrámy na nohách a pažích. Na stehně mám ošklivou ránu tam, kde mi kůži roztrhla ostrá větev, které jsem si nevšimla. I to je důvod, proč jdu dál. S krvavou stopou za sebou musím být snadnou kořistí. Pokud ne pro Volanda, pak pro jiné krvežíznivé dravce.

Dalším důvodem zběsilého úprku je strach. Jsem příliš vyděšená na to, abych se zastavila. Lesy kolem neznám. Ať už se tu skrývá jakékoliv zlo, je tisíckrát horší než zvířata, před nimiž jsem si musela dávat pozor ve světě smrtelníků. Vlci a medvědi byli nebezpeční, ale aspoň jsem je znala a věděla, jak před nimi utéct. Tady netuším, co mě může napadnout, a tak se prodírám cizím porostem s chabou nadějí, že najdu cestu z lesa.

Nedoufám, že narazím na osadu. V tomto světě není nikdo, na koho bych se mohla spolehnout. Toužím po louce nebo mýtině. Po místě s méně stíny a více hvězdného světla, kde uvidím nebezpečí přicházet.

Z dálky se ozve podivný, přidušený výkřik. Ztuhnu a přitisknu si špinavé dlaně se zaschlou krví k ústům, abych potlačila vzlyk. Nastane ticho a já se stále neodvažuju dýchat. Tělo se mi třese vyčerpáním i zimou.

Léto se chýlí ke konci. Nahá kůže mi neposkytuje žádnou ochranu před chladným větrem.

Ozve se další zvuk, slabé šustění v korunách stromů nade mnou. Přitisknu si ruce pevněji k obličeji a mělce dýchám, zatímco se mi žaludek svírá strachem.

Co to může být? Doma bych čekala ptáka. Ale tady? Na stromě může číhat licho nebo jiný běs sledující nešťastnou smrtelnici páchnoucí krví a strachem. Možná je to zmij – had s orlími křídly a smrtícím jedem kapajícím z tesáků.

Když se zvuk neopakuje, klopýtám dál, nahoru po mírném svahu. Bohaté koruny dubů a tlusté kmeny buků ustupují štíhlejším, vyšším borovicím. Mezi jejich větvemi prosvítají hvězdy a osvětlují mi cestu natolik, abych se vyhnula nejhorším překážkám. S úlevným, roztřeseným výdechem spustím ruce a se zaťatými zuby stoupám výš.

Uplynulý měsíc jsem bloudila lesem, ale tehdy to bylo pohodlné, téměř apatické. Na tohle mě nic nepřipravilo. Mé podvyživené tělo protestuje, když ho nutím jít za hranice možností, a scvrklé svaly se mi třesou námahou.

Vyčerpání mě brzy obklopí jako plášť a strach se stává mlhavým a vzdáleným, jako by patřil někomu jinému. Jdu dál bez přemýšlení, s omámenou, prázdnou myslí. Když se z dálky ozve toužebné vytí nesoucí se vzduchem, zakopnu a zamrkám.

Pak pokračuju v chůzi. Hlavou mi proplouvá prázdná myšlenka, jako hádanka, kterou chci rozluštit. Jsou tu vlci. Nebo možná vlkodlaci. Znělo to jako Přemyslav?

Nevím, jak dlouho takhle pokračuju. Tma se proměňuje, nejprve je řidší, pak zase hustší, až se začne pomalu projasňovat, což ve mně probouzí naději na blízké svítání.

Svítí ale ve Slávu slunce? Prochází i tady Dažbog oblohou stejně jako tou smrtelnou? Otevře mu Jitřenka dveře, aby mohl nastat nový den?

Nebo je tato země natolik odlišná od domova, že je tu cizí i samotná podstata dne a noci?

Jsem tak bezbranná, že se ani nemohu spolehnout, že by mi to, co o Slávu vím, nějak pomohlo. Mám jen svou magii, ale její meze jsem ještě nevyzkoušela. O vnitřní síle nevím téměř nic. Už ji ani necítím.

Když mi Voland vzal panenství a prolomil pečeť, cítila jsem ve víru bolesti bzučení pekelné moci. A teď? Sotva slyším šumění.

Přesto se snažím sílu vyvolat, abych se zahřála, a bolestivé bodnutí mi trhá hruď i vnitřnosti. Cítím se prázdná, hladová po jídle i energii, a nutí mě to myslet si, že jsem se přetížila. Doufám, že to je ten důvod. V zadní části mysli mě však jako úporné svědění neustále dráždí jedna myšlenka. Co když pečeť ve skutečnosti prolomena není? Nebo co když jsem vyčerpala veškerou svou magii najednou a už mi nic nezbylo?

Co když jsem opravdu smrtelná – právě teď, když jsem se ocitla v nejnebezpečnějším ze všech světů?

Nejde jen o to, že Sláv nebyl stvořen pro smrtelníky. Navíc je zpustošený válkou!

Moje vyčerpání ustupuje skutečnému strachu. Ztratila jsem svou magii? Ne, to není možné. A dokážu si to jednou provždy.

Zastavím se, když si všimnu tlusté spadlé větve. Zatnu zuby, přivolám ten magický hukot a soustředím se. Žádám větev, aby se stala zbraní. Je těžké se soustředit, a tak si vymyslím rým, abych lépe nasměrovala svůj záměr.

„Buď čepelí, co krví soka smáčí zem,

nech mě je skolit a zmizet za obzorem.“

Bolest mi trhá ruce, pot mi stéká po nose, ale držím si představu nože a nechávám sílu proudit ze srdce přes prsty do větve. Chvíli se nic neděje, ale pak se povaha dřeva v mých rukou mění. Chladne. Jako kov.

V hlavě se mi roztočí temnota, a než se naděju, klečím na kolenou a pot mi kape na suché jehličí. Když popadnu dech, jemně ohmatám větev a potlačím sténání.

Srdce se mi na okamžik zastaví, když pod prsty ucítím drsné dřevo. Nefungovalo to.

Pak ale sáhnu dál. Prsty se dotknou kovu. Je to primitivní zbraň, ale pořád zbraň. Úzká čepel jako by vyrůstala přímo z větve, organická, nikoliv vyrobená lidskou rukou.

Je to však pořádná čepel. Jedna hrana je dost ostrá, aby mi pořezala prst, a končí špičatým hrotem. Je o něco delší než mé předloktí.

Navzdory vyčerpání a bolesti, která mi proniká až do morku kostí, navzdory zraněním se tiše směju a vítězoslavně cením zuby. Moje síla je stále tady. A je neuvěřitelná.

Mám magii!

Síla je skutečně větší, než jsem kdy tušila. Dokázala jsem nemožné – svázala jsem ďáblovu krev a uvěznila ji v amuletu, který mu nedovolí mě najít. A pak, když mě pronásledoval, rozzuřený, protože jsem zmařila jeho plány, jsem ho odhodila.

Směju se ještě hlasitěji a celé tělo se mi třese, když si vzpomenu, jak vypadal, když bezmocně letěl do houštiny kapradin.

To jsem udělala já. Porazila jsem ďábla.

Ozve se hlasité, děsivé skřípání a úsměv mi okamžitě mizí, nahrazený vyděšeným vydechnutím. Je to však jen borovice tyčící se nade mnou, vyšší než jakýkoliv strom u nás doma. Horní polovina se v lehkém větru jemně pohupuje, a právě to vydává ten šílený zvuk.

Je to jen borovice, opakuju si a snažím se uklidnit rozbušené srdce, zatímco se zvedám na nohy a svírám zbraň ve zpocené dlani.

I když to zní jako panty noční můry. Je to jen borovice.

Zastavím se, abych popadla dech, když dojdu na vrchol kopce a přede mnou se rozprostře obzor s cestou z kopce. Lesní půda je tu suchá a příjemná, spadané jehličí tvoří měkký koberec pro mé unavené nohy.

Opřu se o nejbližší strom a snažím se zklidnit dech, ale je prudký a rychlý, srdce mi bije nepravidelně. V mnoha ohledech jsem se přetěžovala a sucho v krku i kručení v žaludku mi jasně říkají, že potřebuju jídlo a pití.

„Takový krásný les musí mít i řeku, co?“ zašeptám a pro uklidnění pohladím kůru borovice, jako by to byl strom, kdo potřebuje utěšit, a ne moje bušící srdce. „A co jedí zvířata? Mám takový hlad, že bych nepohrdla ani tlustým červem. Pokud jednoho můžeš postrádat.“

Přemýšlím nad tím. Možná bych opravdu měla hrabat v zemi jako slepice a doufat, že slávská půda je plná jedlých organismů. Jíst žížaly obalené hlínou nezní lákavě, ale ještě méně lákavá je představa, že umřu hlady.

Možná jsem utekla před ďáblem a odhodila ho svou magií, ale nejsem blázen. Tohle ještě neskončilo a po tom, co jsem udělala, je nejspíš rozzuřený. Nechci ani pomyslet na to, co by mohl provést.

Raději to nezjišťovat.

Dutý zvuk mě vyleká. Zakopnu a klopýtnu, když se snažím utéct, a něco chladného se dotkne mé bolavé nohy. Ozve se další rána. Ztuhnu a naslouchám. V zeleni se nic nehýbe a neslyším žádné zvířecí chrochtání ani syčení.

Pomalu, se srdcem bušícím úzkostí, se skloním, abych zvedla chladnou věc, která se mi dokutálela k noze.

Chvíli ji mezi prsty nechápavě otáčím. Pak poznám tvar i váhu. Je to jablko!

Sliny se mi sbíhají v ústech, ale ještě nemůžu jíst. Jasně si pamatuju, že zazněl další dutý úder, a tak si klekám na všechny čtyři a pátrám ve tmě, dokud se prsty nesemknou kolem druhého jablka.

Jakmile si jedno přiblížím k nosu, téměř zasténám úlevou a zakousnu se do něj. Bože, chutná úžasně. Je kyselé i sladké, sladší než jablka u nás doma. Možná je to tím, že slávské ovoce je kouzelné. Anebo jsem jen tak hladová.

Zůstávám na kolenou a pomalu jím. Jablka jsou šťavnatá a s chutí je spolykám v rekordním čase, aniž bych nechala jediný kousek. Hlad sice úplně nezaženou, ale zmírní ho a proberou mě natolik, že dokážu přemýšlet.

A čím víc přemýšlím, tím víc si uvědomuju, že jsem je možná neměla sníst tak rychle. Nebyla to náhoda.

Mluvila jsem o hladu a dvě jablka se mi dokutálela přímo k nohám. Jako kouzlo, ale ne moje. Byl to dar, prokletí, nebo obojí?

Prsty se mi třesou, když si je přikládám k břichu. Kůži mám lepkavou od chladného potu, ale když na ni zatlačím, necítím nic než bolest hladu. Pokud jsem byla otrávena, účinek nepřišel hned.

„Kdo je tam?“ zašeptám. „Kdo mi dal ta jablka? Dlužím ti poděkování. Asi.“

V tichu kolem mě zašustí stromy, jako by jimi náhle projel vítr. Vzpomenu si na Striboga s veselýma očima a hřívou zlatých vlasů. Jestli je to on, měla bych utéct. Je to Volandův spojenec.

Borovice znovu zavrzají a stromy se na okamžik jakoby rozestoupí, aby na lesní půdu dopadlo víc hvězdného světla. Zahlédnu dutinu přímo pod stromem, z větší části skrytou velkým keřem. Je z poloviny zaplněná jehličím a cosi se v ní na chvíli zaleskne, než se les uklidní a vítr utichne.

Srdce mi buší až v krku, když se plazím vpřed. Dutina vypadá pohodlně a je dost velká, abych se do ní mohla schoulit. A leží v ní další jablko!

Naprázdno polknu, zastavím se a zvažuju, co mi bylo nabídnuto. Vítr by mohl být vodítkem. Je to dar od Striboga? Zkřivím nos při vzpomínce na pohrdavé úsměvy toho zábavného a svůdného boha. Nepůsobí jako někdo, kdo by tajně a bez uznání zanechával skromné dary.

Kdo tedy?

Borovice znovu zavrzají a já vzhlédnu k jejich kmenům, černajícím se proti široké obloze, jak se kymácejí jako mírní obři. Zadržím dech, když si vzpomenu, co Wiosna vždycky říkala o lesních bozích.

„Někteří říkají, že spí. Jiní říkají, že jsou mrtví. Možná jen odešli do Vyraje, kde stromy rostou silné a nikdo je nekácí. Kdo ví? Ale je škoda, že jsou pryč. Lesní bohové pomáhají svým, víš. Vždy poznají, jestli jsi přítel, nebo podvodník. Je to vůně. Většina lidí voní příliš civilizovaně, jako krávy a hnůj. Šišimora ti pomůže, jen pokud voníš jako oni – po borovicích, mechu a potoční vodě. Čistě.“

Možná nejsem čistá, ale posledních pár týdnů jsem strávila v lese. Možná do něj zapadám. Možná dost na to, aby mi byla nabídnuta ochrana.

Šišimory jsou strážci lesů. Mají připomínat velké stromy, nebo snad obří šišky – Wiosna si nebyla jistá. Ale byla si jistá tím, že jsou laskavé a chrání ty, které považují za spojence, a že slouží králi včel.

Věřit lidovým pověstem je riskantní, ale nemohu si dovolit to nezkusit. Jsem příliš vyčerpaná, než abych pokračovala dál.

Vezmu jablko a sním ho velkými sousty, čímž trochu utiším hlad, aby nebyl tak naléhavý. Les šustí a vrže, klidný a tichý, a to mě uklidňuje a naplňuje pocitem bezpečí.

„Moc děkuji,“ zašeptám a vklouznu do dutiny. Opatrně se zavrtám do hnízda z jehličí, aby mě přikrylo, ale nepíchalo do kůže. „Prosím, ochraňuj mě, zatímco budu odpočívat. Děkuji.“

Stromy zpívají svou ukolébavku a já upadám do těžkého, bezesného spánku. Poslední myšlenka patří tomu, že ta jablka možná přece jen byla otrávená.

Možná to není spánek, ale smrt.

Kapitola druhá

Dítě

Je téměř poledne, když se probudím. Poznám to podle slunce vysoko na obloze, které mi hladí tvář, zatímco jeho paprsky prosvítají korunami stromů.

Vedle mě leží další tři jablka. Tělo mě bolí, ale rozhodně nejsem otrávená. Vlastně se cítím odpočatější, než bych vzhledem k okolnostem měla být.

Jablka jsou velká a červená, jejich slupka téměř dokonalá a voní božsky. Snesla bych něco vydatnějšího, ale mlčím. Tento dar je dostatečným požehnáním, a tak vděčně skláním hlavu.

„Děkuju. Zdá se, že tu přece jen mám přítele.“

Ptáci nade mnou poletují z větve na větev. Zvednu hlavu, abych zjistila, jestli jsou malí a černí – jako navky –, ale jsou to nádherní modří ptáci s červenými břichy. Jejich barvy připomínají drahokamy. Nikdy jsem takové neviděla.

Otevřu ústa a dál se rozhlížím, vnímám další detaily světa kolem. Nejen ptáci hrají barvami. Všechno, od stromů přes oblohu až po mechem porostlé kameny lemující svah, je neuvěřitelně intenzivní. Barvy jsou jasnější a sytější než doma, kontury ostřejší.

Pozdní letní vzduch voní jinak než doma. Čistěji. Zhluboka dýchám a s údivem pozoruju okolí, vysoké špičky borovic, které se jemně kývají a tiše vržou. Úzká, zarostlá stezka se zařezává do svahu, rozhodně to není zvířecí pěšina. Lemují ji kameny.

Dál po svahu se něco leskne. Voda.

Ještě se nezvedám, i když mám sucho v krku a tělo těžké. Pomalu jím jablka a rozhlížím se, jestli nezahlédnu svého dobrodince. Vím, že šišimory se v lese dokážou dokonale skrýt a napodobují stromy, které střeží a chrání.

Pokud je nějaká poblíž, nevidím ji. Je tu jen les – klidný, kymácející se a prastarý – a ptáci, kteří vesele cvrlikají a přelétají mezi větvemi. Nehýbu se a sleduju je s náhlou radostí, která mi proniká až do morku kostí. Je to tak dlouho, co jsem naposledy mohla jen sedět a obdivovat svět kolem sebe.

Jeden pták vletí do malé dutiny v nedalekém stromě. Napadne mě, jestli tam má domov.

Dutina se s hlasitým prasknutím zavře. Vydechnu, když z ní vyletí několik zářivě modrých peříček, ale žádný pták.

Ostatní ptáci odletí a já zírám na místo, kde byla dutina, a čekám, že se každou chvíli znovu otevře. Nestane se to. Kůra vypadá dokonale, splývá s okolím, až si nejsem jistá, kde přesně otvor byl.

Potichu se zasměju a uleví se mi, když prvotní šok pomine. Je to opravdu šišimora. Z příběhů vím, že dokážou otevírat dutiny podle libosti a chytat zvířata, která se do nich zatoulají, aby je snědly. Šišimory jsou většinou masožravé.

„Moc děkuji za vaši pohostinnost,“ říkám, když vstanu a otírám si z kůže jehličí. „Pozdravujte ode mě krále včel. Přeji vám hodně zdraví a štěstí, a pokud se ještě někdy setkáme, doufám, že vám budu moci oplatit vaši laskavost. Sbohem.“

Odpověď nepřichází a nejsem si jistá, zda bych ji měla očekávat. Nevím, jestli lesní strážci umějí mluvit, a i kdyby ano, možná bych si takovou čest nezasloužila.

Naposledy zamávám a vydám se dolů po svahu, zvědavě se rozhlížím kolem sebe. Les, který byl v noci tak děsivý, působí ve slunečním světle úplně jinak. Připomínám si, že musím zůstat ostražitá. Ano, potkala jsem přítele a mohla si odpočinout, ale to neznamená, že jsem v bezpečí. Stále můžu zemřít hlady nebo zmrznout, zvlášť když noci budou chladnější. Stále mě může něco sežrat nebo roztrhat na kusy.

A přesto se při pohledu na třpytivou, stříbrnou řeku, tak úzkou, že ji přejdu pěti kroky, neubráním radostnému úsměvu. Voda je tak dokonale čistá, že vidím písčité dno i stříbrné ryby míhající se sem a tam. Z protějšího břehu mě sleduje velká, skvrnitá ropucha. Za ní se vlní kapradiny.

Nechám nůž v trávě a vstoupím do vody. Syknu, když mi ledový proud ochladí kůži. Chlad však snáším – znamená to, že se umyju. Opatrně jdu hlouběji, až jsem uprostřed proudu.

S třesem a funěním si drhnu kůži a piju vodu, která chutná lépe než jakákoliv jiná, jakou jsem kdy pila. Ropucha mě klidně sleduje, jako by ji moje blízkost vůbec nerušila. Pečlivě si pročesávám vlasy, vytahuju z nich větvičky a nečistoty a pak ponořím hlavu pod hladinu. Bože, je úžasné být zase čistá.

Ještě lepší je stálý proud energie, který mi v příjemném rytmu pulzuje v žilách. Zdá se, že jídlo a spánek mi doplnily magickou sílu. Už nejsem bezbranná.

A dokonce nemusím být hladová.

„Plavte, rybičky,“ zašeptám a roztáhnu pod vodou prsty, zatímco uvolním slabý proud magie. „Plavte přímo do mých rukou.“

Uposlechnou. Malé ryby přitahované kouzlem mi vplouvají do dlaní. Jednu chytím, ale proklouzne mi hbitě a rychle mezi prsty. Popadnu další, i ta mi však vyklouzne, slizké tělo se nedá udržet.

„Ať moje prsty mají háčky,“ zavrčím vztekle. Brní mi v nich, když vypustím další kouzlo. „Tak.“

Další ryba zůstane v ruce a bezmocně se zmítá, když ji vytáhnu z vody. Usměju se a prohlížím si úlovek. Je sotva větší než má dlaň a z rány v boku jí prýští krev, která mi stéká po zápěstí.

Všechny prsty mám zakončené drobnými, ostrými háčky. V hrudi cítím tah, jako by napjaté šňůry vedly přímo ze srdce do dlaní. Magie stále proudí. Dochází mi, že háčky nejsou jednorázové kouzlo, musím je udržovat.

„Dobře. Plav, rybko, rybko.“

Chytím ještě jednu a obě položím na plochý kámen na břehu. Hrudník mě pálí magickým vypětím, když se vrhnu zpět do proudu. Ropucha, která mě dosud klidně pozorovala, náhle zakváká a s hlasitým šplouchnutím skočí do vody.

Poryv studeného větru mi nažene husí kůži.

Svět potemní, jako by slunce zakryla mračna. Stromy ztichnou.

Udělám váhavý krok zpět ke břehu a uvolním háčky z prstů. A tehdy se to stane.

Kapradiny se sklánějí, jako by je ohýbal prudký vítr, přestože vzduch zůstává klidný. Svět na okamžik ztmavne, před očima mi tančí černé skvrny a temná, nenasytná síla zaplaví les, řeku i mě.

Tělo mi zaplaví bolest, jako by mi něco vyrvali, něco vzali. Padám na kolena a šokovaně se nadechnu vody. Mlátím rukama i nohama, zápasím s pomalým proudem, ale tělo je slabé a končetiny mě neposlouchají. Nevidím, uši mi zalévá voda a přestávám rozlišovat, kde je nahoře a kde dole. Nemůžu se vynořit. Nemůžu dýchat.

Bolest v hrudi je horší než cokoliv, co jsem kdy cítila. Bojím se, že jsem roztržená, ale co na tom záleží, když se utopím?

Ne, pomyslím si slabě, když se nohou dotknu písčitého dna. Tam. Dno. Teď nahoru.

Jenže i když nohám přikážu, aby se odrazily, neposlouchají. Jako by se přerušilo spojení mezi myšlenkami a tělem.

Zběsile mrkám, studená voda na mě tlačí ze všech stran. Prsty se mi zachvějí a najednou znovu získám kontrolu nad nohama. Vynořím se nad hladinu, kašlu a třesu se, zatímco se s vypětím sil brodím ke břehu.

Nevím, co se právě stalo, ani jestli se to může opakovat. Musím se dostat na suchou zem, i když mě každý krok stojí obrovské úsilí. Plíce pálí a kašel neustává.

Trvá dlouho, než se vzpamatuju, když se konečně svalím na písčitý břeh. Všechno mě bolí a cítím se stejně jako včera, když jsem odemkla magii a hned ji vypotřebovala, abych unikla Volandovi.

Jsem naprosto vyčerpaná.

Když otevřu oči, zmateně mrkám. Jsem si jistá, že se něco změnilo. Svět vypadá jinak. Už není tak bujný a magický, jako by ho přikryla tlumená clona. Barvy jsou méně syté, obrysy věcí rozmazanější.

Nedokážu říct, jestli se změnil les, nebo jen můj pohled.

Naštěstí ryby, které jsem chytila, leží tam, kde jsem je nechala. Všechno je na svém místě. Jako by se nic nestalo.

Zabořím prsty do kluzkých rybích břich a rozervu svou kořist. Opláchnu ji v řece a sním za zvuků křupání rybích kostí, které se ani neobtěžuju vyndat. Pokud znovu potkám Wislu a ostatní rusalky, budu jim muset poděkovat, že mě naučily jíst syrové ryby. Rozhodně je to lepší než červi.

Po jídle se do sytosti napiju. Hlad přesto přetrvává a zvažuju, že zkusím chytit další ryby, ale prázdnota v hrudi mi jasně napovídá, že už nemám žádnou magii. Vyčerpala jsem ji na rybářské háčky na prstech? Zdálo se to jako maličkost, ale co já o tom vím.

„Dobře. Jsi v pořádku. Vidíš? Najedla ses, umyla ses, vyrobila sis zbraň. Přežiješ. Teď vstaň.“

Jsem tak vyčerpaná, že mi trvá několik minut, než se přinutím postavit. Seberu nůž a vydám se po stezce vedoucí podél řeky. Teď, když jsem čistá, mi nahota vadí ještě víc. Mohla bych si vyrobit oblečení stejně jako nůž, ale to bude muset počkat, až se mi vrátí magie.

Alespoň je chůze po cestě snazší než prodírání se nekonečným podrostem. Zároveň je to však risk. Mohla bych někoho potkat a bez magie je nůž moje jediná obrana. S čepelemi si příliš nerozumím, pokud je nepoužívám k operacím.

Na druhou stranu jsem zatím potkala jen pár bytostí, většinou neškodná zvířata. Přemýšlím, jestli je to normální. Neměly by lesy Slávu přetékat nejrůznějšími tvory? Nebo je válka vyhnala?

Naštvaně odfrknu a kráčím dál podél šumící řeky. Celé tělo mě bolí, což je vlastně dobře. Kdyby tu nebyly všechny ty další bolesti a napětí, musela bych se soustředit na neustálé pulzování mezi nohama – na stopu po Volandově vniknutí a trnech.

Vím, že jsem vyhrála. Chtěl, abych otěhotněla, aby mě mohl prohlásit za svůj majetek. Bylo nesmírně uspokojující, když jsem mu konečně prozradila, že nemůžu mít děti. Poprvé se zdroj mé bolestné lítosti stal důvodem k triumfu.

Ale i když jsem unikla kruté pasti, stále se cítím hluboce zrazená.

Nazýval mě svou láskou. Věřila jsem mu, když byl ve mně a pomalu se se mnou miloval. To mě přivádí k zuřivosti. Nezáleží mi na tom, že využil mé tělo. Využili jsme se navzájem, i já jsem mu něco vzala.

Co mě však tíží je, že jsem uvěřila Volandovým lžím. Že jsem v jednom hloupém, naprosto idiotském okamžiku zapomněla, že bezostyšný podvod je podstatou jeho bytosti.

Možná jsem byla tak zoufale hladová po lásce, že jsem se rozhodla mu věřit navzdory všem rozumným argumentům.

Zastavím se, když před sebou zaslechnu slabé bzučení. Svět je stále šedivý, jako by z kapradin a stromů vyprchaly barvy. Sevřu nůž a polknu. Snažím se rozhodnout, jestli můžu zdroj toho zvuku obejít.

Možná jsou to jen včely. Jenže i včely mohou být ve Slávu jiné. Král včel má prý vládnout lesům. Šišimory mu slouží a on chrání své území s vášnivou zuřivostí. Velí nejen včelám, ale veškerému hmyzu. Vzpomínám si na příběhy o tom, jak poslal desítky mravenců, aby pohltili ty, kdo vstoupili do lesa se zlým úmyslem.

Mravenci se jim vplížili do nosu a uší, když spali, a sežrali je zevnitř. Bylo mi pět, když mi Wiosna ten příběh vyprávěla, a měla jsem z něj celý týden noční můry. Bála jsem se, že mi něco vleze do nosu…

Nakonec o mém postupu rozhodne naprosté vyčerpání. Jsem příliš slabá, abych se prodírala křovím a vyhýbala se něčemu, co je nejspíš neškodné. Plahočím se tedy dál po stezce a opatrně se rozhlížím. Když obejdu zatáčku, zastavím se a s úzkostí v srdci zírám s otevřenými ústy.

Ano, bzučení patří včelám. Nejsou to obyčejné včely. Shlukují se do hustého roje a vytvářejí tvar muže stojícího uprostřed cesty. Jeho beztvará, rozmazaná tvář se ke mně obrátí, paže visí podél těla. Na okamžik zahlédnu náznak prstů, než se znovu rozplynou v roji.

Zůstanu stát a pozoruju ho. Nehýbe se. Všechno je nehybné, jediným zvukem je naléhavé bzučení. Postava se lehce vlní, jak se včely plazí jedna přes druhou, a já si kladu otázku, jestli pod nimi skutečně stojí muž, nebo jestli jsou to jen tisíce včel spojených do jednoho nepřirozeného tvaru.

„Dobrý den,“ promluvím po chvíli napjatého ticha. „Děkuji za vaši pohostinnost. Je mi ctí vás poznat.“

Nejsem si jistá – jeho tělo se chvěje a rozostřuje –, ale zdá se mi, že sklonil hlavu. Polknu strach a udělám krok blíž.

„Jaká oběť vás potěší, můj králi?“ zeptám se a snažím se nedívat na rojící se tvář, protože se mi z toho pohledu dělá nevolno.

Bzučení zesiluje a pak se ve větru ozve šepotavý, suchý hlas jako podzimní list.

„Obětovala jsi dost. Zůstaň s námi, čarodějko. Nakrm naše trny svou životodárnou krví a my tě ochráníme.“

Nadechnu se, abych se lépe ovládla. Ten hlas je podivný, jako by příroda kolem mě šeptala. Stejně jako je mužovo tělo tvořeno divokými tvory, zdá se, že jeho hlas je tvořen všemi vzdechy, šepoty a vrzáním lesa.

„Děkuji za vaši laskavou nabídku. Je to více než velkorysé.“

I když to říkám, s lítostí si uvědomuju, že pozvání nemohu přijmout. Mám co dělat. Potřebuju porazit ďábla a zachránit před smrtí dvanáctiletou dívku. I když je lákavé zůstat tady, chráněná a žádaná, nemohu podlehnout pohodlí a komfortu.

Král zřejmě chápe nevyslovené odmítnutí. Zvedne ruku, otočí se a ukáže na cestu, po které jdu podél proudu řeky.

„Tam leží jen bolest a zkáza. Můj domov je poslední enkláva míru.“

Křečovitě stisknu rukojeť dýky. Mluví o válce. Takže les je od ní ušetřen, a přesto…

„Ale proč tu tedy nikdo není?“ ptám se. Zvědavost je silnější než úcta. „Odpusťte mi, Vaše Veličenstvo, ale v těchto končinách jsem nepotkala téměř nikoho. Pokud tu panuje mír, proč ve vašich zemích nežije více lidí?“

Otočí se ke mně a včely se zvednou s jeho pohybem. Na okamžik zahlédnu na mužově tváři dvě jiskřivé fialové skvrny, jako pár očí barvy květin. Zdá se, že si mě přeměřuje, než konečně promluví.

„Cena, kterou platíme, je vyšší. Ale ty to zvládneš. Tvá krev překypuje silou.“

„Cena? Co tím myslíte?“

Na otázku mi neodpovídá. Včely stoupají ve vrstvách, roj se vzdaluje od centrálního tvaru, až se král stává čím dál menší a nakonec se rozpadá na množství hmyzu, který stoupá do stromů jako temný mrak. Sleduju tu podívanou, spíš s úctou než se strachem.

Vydám se po cestě, když les opět utichne. Král mi odmítl odpovědět na otázky, ale alespoň vím, že jdu správným směrem – směrem k nebezpečí.

Možná Volanda nenávidím, že mě bez mého souhlasu přivedl do Slávu.

Ale když už jsem tady, tak toho co nejlépe využiju.

Brzy zahlédnu keř obsypaný divokými malinami. Jsou těžké, větší a tmavší než stejné ovoce u nás doma. S chutí je jím a nasávám zlaté paprsky pozdního odpoledního slunce. Poté co keř otrhám, vzpomenu si, co řekl král. Mohu zůstat – za předpokladu, že nakrmím trny svou krví.

„Děkuji za jídlo,“ zamumlám a poškrábu si stehno trnitou větví, až se objeví krev. „Věděl jsi, že jeden ďábel má podobné chutě jako ty? Vy králové a bohové jste krvežízniví. Doufám, že moje oběť bude stačit na klidnou noc.“

Schoulím se u kořenů velké břízy a zakryju se mechem, abych se ochránila před chladem, když nastane večer. Král dodržel slovo a chrání mě, takže spím nerušeně celou noc.

Další den pokračuju v chůzi a kolem poledne se zastavím u řeky, abych ulovila ryby. Tentokrát se nic zvláštního nestane a podaří se mi chytit pět malých ryb na háčkovité prsty, aniž bych se vyčerpala. Povzbuzená úspěchem nasbírám velké kapradinové listy a přeměním je v primitivní šaty. Jsou beztvaré a krátké. Hrubá šedá látka mi sahá sotva ke kolenům, ale alespoň už nejsem nahá.

Odpoledne se řeka rozšiřuje, jak se do ní vlévá několik menších potoků. I cesta je širší a víc vyšlapaná. Zdá se, že se konečně blížím k okraji lesa.

Pak ptačí zpěv náhle utichne a les se ponoří do naprostého ticha. Zastavím se a rozhlédnu právě včas, abych si všimla, jak se bujné kapradiny po mé pravici ohýbají, jako by je bičoval vítr.

S dalším nádechem se mi sevře hrdlo. Stejná síla, která mě včera zasáhla v řece, se znovu prožene lesem a prořízne mě desítkami hledajících, chamtivých prstů. Tentokrát se netopím, a tak přesně cítím, co se děje. Moje síla – tatáž magie, která mi proudí v žilách – je vytrhávána pramen po prameni, až mi zůstane jen lapání po dechu. Jsem už úplně vyčerpaná. Zůstává sotva patrná jiskra magie. Všechno ostatní… je pryč. Ukradené.

„Co to sakra…?“ vydechnu a přitisknu obě ruce na pulzující hruď. „Proč?“

Svět znovu zešedne, barvy ze stromů vyprchají a slunce ztratí svůj zlatý lesk. Mrkám a s hrůzou se rozhlížím kolem sebe. Než stačím cokoliv pochopit, keře přede mnou zašustí a někdo vystoupí na cestu.

Nevěřícně zavrtím hlavou. Není to král včel ani strážce stromů. Je to malý chlapec s kudrnatými zlatými vlasy a růžovou tváří. Dívá se na mě s milým, přátelským úsměvem.

„Ahoj! Ztratil ses? Kde je tvoje maminka?“ zavolám a vykročím k němu.

Chlapec je oblečený prostě – do lněné košile a hnědých kalhot. Je bosý, ale čistý a působí zdravě. Kolena se mi podlamují slabostí, přesto se k němu přibližuju, protože mám o dítě strach.

Jeho výraz se změní, když jsem od něj pět kroků. Úsměv se roztáhne, odhalí víc zubů a je v něm cosi zlověstného. Chlapcovy oči na okamžik zčernají.

V příští chvíli se na mě s děsivým výkřikem vrhne.

Kapitola třetí

Bezednost

S bezdechým výkřikem se vrhnu stranou a vyhnu se chlapcovým nataženým rukám – rukám, na jejichž koncích teď září krvavě červené drápy. O vlásek mě mine a okamžitě se otáčí, aby se na mě znovu vrhl. Sotva mu uniknu, spěchám vpřed, směrem, odkud přišel. Dítě za mnou zavrčí a já se ohlédnu. Chyba. V šoku zakopnu.

Krásné, milé dítě se proměnilo v bestii. Oči má temné, ústa roztažená do odporného úsměvu, který odhaluje černé, ostré zuby. Jeho proporce jsou nepřirozené, pohyby trhané, až nakonec klesne na všechny čtyři.

Na čtyřech končetinách ke mně uhání čím dál rychleji. Vykřiknu strachy a v naprosté panice klopýtám vpřed. Je na tom cosi naprosto zvráceného. Zdánlivě lidské dítě takhle běží? S neohrabaným tělem, které není stvořené pro pohyb po čtyřech, a přesto je tak mnohem rychlejší?

Plíce mi hoří, svaly protestují proti tempu, ale netroufnu si zastavit. I když mám zbraň, nemám odvahu bojovat. Právě mi vzali magii a já ani nevím, o jaký druh běsa jde.

„Teď by se mi hodila nějaká ochrana!“ vydechnu a přeskočím napůl shnilý kmen, který mi blokuje cestu.

Žádný roj včel nesestoupí, aby mě před běsem ochránil. Zakopnu o kámen a zakleju. Po zádech mi přeběhne horký mráz, když za patami zaslechnu zlověstné vrčení. Risknu rychlý pohled zpět.

Běs je téměř u mě. Sladká dětská fasáda je pryč, dokonce i krásné zlaté vlasy odpadávají v mastných chomáčích. Je malý, s drobnýma očima a kůží pokrytou červenými a fialovými skvrnami. Když se naše pohledy setkají, zasyčí a já zatnu zuby.

Neuteču mu. Je rychlejší než já.

„Co jsi zač?“ vyštěknu a zoufale se snažím zrychlit.

Pokud chci tenhle boj vyhrát, potřebuju výhodu. Okamžik, abych se dostala do pozice a zamířila čepelí, je nejspíš všechno, co dostanu.

Stvoření neodpovídá. Připravím se a zoufale letím po cestě, dokud mi plíce téměř neselžou. Pak se náhle zastavím a otočím.

„Udeř přesně,“ vyřknu a sáhnu po zbytcích magie, která mi líně víří v kostní dřeni. „Přímo do srdce.“

Neochotné, slabé nitky magie se mi ovíjejí kolem zápěstí a proklouzávají mezi prsty, které zoufale svírají zbraň. Běs radostně zafuní a vyrazí přímo proti mně. Jeho nohy už nejsou lidské, spíš liščí, s výraznými klouby ohýbajícími se špatným směrem.

Odráží se v silných, plynulých skocích mezi přistáními. Soustředím se na míření, zatímco se má síla uvolňuje a zanechává po sobě agónii.

Tělo se mi třese námahou, ale ruka s nožem zůstává pevná, vedená magií. Když je běs téměř u mě, seknu vzhůru a čepel se mu zaboří do hrudi. Vnikne snadno, přímo mezi dvě žebra.

Běs nevydá ani hlásku, když dopadne na cestu a zůstane zcela nehybný. Odskočím a nechám nůž zabodnutý hluboko v jeho těle. Chvěju se tak prudce, že se sesunu na všechny čtyři a lapám po dechu.

Hruď se mi zvedá v té nejčistší agónii. Uvnitř mě zeje díra, hluboká a prázdná, a mám pocit, že ji už nikdy nic nevyplní. Srdce mi buší v nepravidelném rytmu a tluče do bolavých žeber.

Zhroutím se na bok a zůstanu ležet. Snažím se jen nadechnout, když boj s vlastní slabostí začne být marný. Jsem příliš vyčerpaná, abych otevřela oči, a tak ze všech sil doufám, že je běs mrtvý. Pokud přežil bodnutí do srdce, je konec. Zabije mě.

Posledními zbytky sil sevřu mezi prsty přívěsek na krku. Volandova záruka, ten falešný důkaz jeho dobré vůle. Moje jediná zbraň proti němu. Přívěsek naplněný Volandovou krví je jediný způsob, jak se před ním skrýt. Bez něj mě Volandova magie okamžitě najde.

Jak se svět kolem mě propadá do tmy a vědomí mi vyklouzává, slíbím si, že ho budu vždycky nosit. I kdybych měla zemřít. Nikdy nedovolím ďáblovi, aby mě našel. K tomu mi dopomáhej Perun a všichni bohové.

Probudím se uprostřed noci, roztřesená zimou. Hrubé šaty mě sotva zakrývají a tělo mám lepkavé starým, studeným potem. Snažím se být silná, ale když se posadím, mezi zaťatými zuby mi unikne vzlyk.

Všechno mě bolí. Hrudník pulzuje bolestí a tělo je tak těžké, že se sotva dokážu pohnout. Polykám znovu a znovu, hořká pachuť starého strachu mi sedí hluboko v krku.

Když konečně nasbírám dost síly, abych se rozhlédla, okamžitě si všimnu běsa, který mě napadl. Leží v trávě jako bezvládná hromádka, tělo scvrklé, černé oči prázdné. Plazím se blíž a při každém bolestivém pohybu syčím.

„Potracenec,“ zamumlám a zkoumám dětské proporce. „To jsi?“

V panice jsem nedokázala jasně uvažovat, ale teď je to zřejmé. Potracenec, běs zrozený z dítěte, které bylo potraceno buď zlou matkou či v důsledku násilných okolností, se zjevuje v podobě krásného dítěte a zaútočí, jakmile se jeho kořist přiblíží. Pije lidskou krev a požírá vnitřnosti, nejraději ženské dělohy a srdce.

Dva nejlepší způsoby, jak ho zabít, jsou setnout mu hlavu nebo probodnout srdce. Potracenec je prý silný, rychlý a je téměř nemožné se mu vyhnout. Přestrojený za roztomilé dítě má moment překvapení vždy na své straně.

Zhluboka se nadechnu, dokud se mi tělo alespoň trochu neuklidní, pak zatnu zuby a vytáhnu nůž. Čepel se v mdlém měsíčním světle temně leskne a já ji třesoucíma se rukama otírám o trávu.

Tolik k ochraně, kterou mi slíbil král včel. Posměšně se uchechtnu, ale zní to zlomeně a žalostně. Kéž bych mohla jít domů.

Noc je temná a chladná, les kolem mě nekonečný. Nikdy jsem se po setmění lesa nebála, protože jsem se vždy měla kam vrátit. Měla jsem domov, i když byl malý a chudý. Teď nemám ani to.

Na směšný, bolestný okamžik, mě v očích zaštípou slzy. Zavrčím sama na sebe a setřu je rozzlobenými pohyby kloubů. Pláč mi nijak nepomůže a na sebelítost budu mít spoustu času, až budu mrtvá.

„Vstaň. Jsi čarodějka, mocná a silná. Zvládneš to. Vidíš? Zabila jsi běsa, který tě chtěl sežrat. Jsi silná. Vstaň.“

Nohy se mi třesou, když se postavím. Udělám pár kroků k okraji cesty a pak o něco zakopnu. Vzduch naplní sladká vůně a já si kleknu, abych zjistila, co to je.

Malý pohárek z kůry stromu, naplněný medem, se teď vylévá z převrácené misky. Znepokojeně ho popadnu a tu sladkou pochoutku sním. Pak zahodím důstojnost, skloním tvář k zemi a olizuju rozlitý med jako pes.

Je to lesní med – tmavý, vonící po borovicích a divokých květinách. A také to nejlepší, co jsem kdy ochutnala. V hladu ho však zhltnu příliš rychle. Místo aby se hlad utišil, rozrůstá se ve mně v monstrum pulzující v útrobách.

„Odměna za zabití běsa?“ zamumlám hořce, když si jdu umýt lepkavou tvář. „Příště si ji nech a zabij ho sám.“

Na nízkém břehu řeky opatrně klečím, abych si opláchla obličej a napila se. Voda je ledová, ale piju, kolik jen dokážu, a třesu se zimou. Alespoň teď už vím jistě, že rozhodnutí opustit les bylo správné. Tady nejsem v bezpečí.

Uhasím žízeň, vstanu a vydám se dál. V jedné ruce svírám nůž, druhou objímám přívěsek. Je uklidňující se ho dotýkat. Připomíná mi, že jsem byla dost silná, abych přelstila ďábla. A navíc, i když to zní hloupě, cítím se méně osamělá, když ho držím. Jako by část Volanda byla se mnou. Slabá, poražená část, zcela v mé moci.

Zatímco tělo mi křičí bolestí a hrudník zůstává prázdný a sevřený, bavím se vzpomínkou na Volanda na kolenou. Kdysi mě prosil, abych byla jeho, ale jako všechno ostatní to byl jen trik a lež.

Přesto vypadal dobře, když mi klečel u nohou. A ta myšlenka mě nutí usmát se navzdory bolesti.

Na okraj lesa dorazím ve chvíli, kdy se probouzejí ptáci a naplňují vzduch melodickým zpěvem. Ještě je tma, ale svítání už je blízko. Přede mnou se rozprostírá mělké údolí polí, šedé a tiché ve světle hvězd. Za ním se tyčí hora, kterou zleva obtéká řeka. Nad svahem stoupají desítky líných kouřových nitek.

Z místa, kde stojím, toho moc nevidím, ale kouř je dostatečným důkazem – konečně jsem dorazila k osadě.

Zbité tělo selhává, a tak se těžce posadím na široký pařez, kde čekám a sleduju, jak se Sláv vynořuje s blížícím se svítáním.

Zpočátku nemohu uvěřit, jak je to místo obrovské. Hora je mohutná a její mírné svahy se vlní přes rozsáhlé plochy země. Celá oblast je hustě poseta obydlími. Kvůli vzdálenosti si nejsem jistá, ale zdá se mi, že rozeznávám chalupy – některé stojí těsně vedle sebe, jiné obklopují malé zahrady. Výš jsou větší stavby, spíš kamenné než dřevěné, a na samotném vrcholu se do šedé oblohy vzpínají věže pevnosti.

Nikdy jsem o ničem podobném neslyšela. Samotný počet lidí, kteří tam žijí, je nepochopitelný. Nedokážu si představit, jak stísněné to tam musí být, a přesto cítím úlevu. V davu se dá snadno ztratit.

A je jasné, že tam musím jít. Musím se naučit, jak tento svět funguje. Kde jinde získat informace než v přeplněném městě, kde lidé neustále klevetí, stěžují si a hádají se? Umím se skrývat a poslouchat. Dělala jsem to celý život. Vždy jsem měla prst na pulzu vesnice, abych včas poznala, kdyby mě moji lidé chtěli vyhnat…

Cesta se tu rozšiřuje a vede z lesa k hoře téměř přímou linií. Protíná částečně sklizená pole ječmene nebo žita. Na valech mezi úhlednými obdélníky polí, jejichž hranice jsou označeny červenými stužkami, roste několik stromů.

V polovině údolí, nedaleko cesty, se něco leskne. Vypadá to jako velký rybník, dokonale kruhový. Jak se rozednívá, všimnu si, že ho napájí úzký potok odklánějící se od řeky.

Když vyjde slunce, zhluboka se nadechnu a přikážu tělu, aby šlo dál. Třesu se, zdroj síly v mé hrudi je stále téměř prázdný. Měla bych se najíst a vyspat, a pokud chci vstoupit do osady, měla bych si nejspíš změnit vzhled. Voland je mocný a vede armádu – pokud mu lze věřit. Kdo ví, kolik lidí už mě na jeho rozkaz hledá.

Hlad mi svírá žaludek, a tak se rozhlížím po něčem k jídlu. Nacházím jen pokroucený strom obtěžkaný malými jablky. Sním jich, kolik dokážu, a přesto mám pocit, jako bych uvnitř sebe krmila bezednou díru. Nejsem hladová jen po jídle. Místo, kde bývala moje magie, je prázdné – ten nedostatek je tak silný, jako bych se sama stala hladem.

Učím se tak další lekci: neutrácej víc, než máš.

Jakmile strom očešu do posledního jablka, vydám se po cestě a hledám cokoliv, co by mi pomohlo se zamaskovat. Brzy potkám lidi mířící na pole – sklizeň je v plném proudu a práce tu zřejmě začíná hned po svítání.

Zamířím k velkému ořechu, který zahlédnu u rybníka, a dávám si pozor, abych se držela u kmenů. Pole v těchto místech jsou už většinou sklizená, z půdy trčí jen tvrdé stonky žita v nepravidelných shlucích. Měla bych tu být sama.

Ve Slávu, kde je vzduch křišťálově čistý, se všechno zdá blíž, než ve skutečnosti je. Když konečně dorazím k rybníku, je poledne a já jsem žíznivá a vyčerpaná. Přistoupím k vodě, napiju se a přitom sleduju naprosto klidnou hladinu kulatého rybníka. Není tu žádné rákosí, žádné vodní rostliny, nic. Jen černá voda, která jako by mě pozorovala, zatímco ji s obavami zkoumám.

Myslí mi probleskne vzpomínka na pohádku. Říká se, že v podobných vodách žijí magická stvoření. Rychle tedy dopiju a ustoupím, abych se mohla věnovat sbírání vlašských ořechů. Většina z nich je ještě ukrytá v zelených, masitých slupkách.

Jediným varováním přicházejícího nebezpečí je slabé šplouchnutí za mými zády. A pak se ozve hlas, chraplavý a velmi hluboký. Zní mužsky a rozhodně ne jako hlas smrtelníka.

„Co to je? Dívka, právě včas na snídani? Bohové jsou dnes milosrdní!“

Otočím se a vlašské ořechy mi vypadnou z rukou. Uprostřed rybníka se vynořuje holá hlava pokrytá hladkou šedou kůží, nos má široký a plochý. Dvě velké červené oči mě pobaveně sledují, tenké rty bytosti se protahují v úsměvu, který odhaluje úzké, ostré zuby, co se v šedé tváři žlutě lesknou.

„Kdo jsi?“ zeptám se, srdce mi buší strachem.

Odložila jsem nůž, abych měla volné ruce. Teď ho popadnu tak prudce, až se mi zatočí hlava. I když svírám rukojeť, vím, že jsem na boj příliš slabá.

„Ach, ty jsi tu nová?“ odpoví otázkou. Voda kolem něj se jemně vlní, přestože se zdá, že se ani nepohnul. „To je úžasné! Rád ukazuju mladým, jak to tu chodí. Jak se jmenuješ, děvče?“

Voda se znovu zavlní. Zdá se mi, že je blíž, a křečovitě polknu. Co by mohl být? Vodník to není – ti jsou prý pokrytí šupinami, stejně jako rusalky ve své pravé podobě. Kdo jiný by mohl žít v rybníku a tak se nadchnout při pohledu na osamělou ženu?

„Jsi utopenec.“ Zúžím oči a sleduju široký, sebevědomý úsměv na ošklivé tváři. „Co ode mě chceš?“

Nakloní hlavu na stranu a úsměv mírně povadne. „Chci? Nic. Potřebuju? Malou výměnu. Poslyš, děvče. Vyšla jsi z lesa živá, což znamená, že máš v kostech dost magie, abys přežila. Dej mi trochu a já ti povím všechno, co o tomhle světě potřebuješ vědět.“

„Ne.“

Nemám dost magie, abych se o ni dělila. A i kdybych měla, nevěřím mu. Utopenci jsou prý mazaní a jediný jistý způsob, jak je přinutit sloužit, je chytit je a na pár dní zavřít do klece, aby vyschli. Teprve když zoufale potřebují vodu, plní příkazy.

Stvoření se vzpřímí a tváří se dotčeně. „Ne? Prostě jen… ne? Holčičko, jestli se o tu šťávu nechceš podělit, dlouho tady nepřežiješ. Všechno se tu mění za magii. Podívej, je to jednoduché. Vezmi něco k jídlu, třeba ty ořechy, co tam máš, a vlož do nich svou magii. Ve městě používají vejce, ale já nejsem vybíravý.“

Zvažuju to a nakonec pokrčím rameny. Potřebuju pomoc, to je jisté. A pokud mluví pravdu, musím se naučit vkládat magii do jídla, abych mohla obchodovat.

„Teď jí nemám dost. Počkal bys?“ zeptám se skrz zaťaté zuby a pevněji sevřu nůž.

Utopenec zakloní hlavu a rozchechtá se chraplavým smíchem. Netrpělivě odfrknu a dál ho obezřetně sleduju. Teď je blízko břehu, ale z vody vyčnívá jen jeho hlava. Přemýšlím, jak hluboký ten rybník vlastně je. Tak blízko břehu by měl být mělčí – a přesto ho voda stále kryje až po krk.

„Nemáš dost?“ směje se dál. „Holčičko, pak budeš mrtvá, až přijde daň! Bude tu každou chvíli, to ti povídám. Možná bych ti mohl trochu magie půjčit. Jen tolik, abys přežila.“

„Jaká daň?“

Vytáhne z vody slizkou šedou ruku a pohupuje prstem. Mezi prsty má jemné blány, šedé a lesklé. Zdá se, že má víc kloubů než já. Prsty má dlouhé a hubené.

„Žádné odpovědi bez zaplacení. Hm, podívejme se na to. Co dostanu za to, že ti pomůžu? Fuj, jsi tak kostnatá.“

S patrným znechucením si mě přeměří od hlavy k patě a já zatnu zuby.

„Víš, obvykle mám radši baculatější holky,“ pokračuje a bezostyšně mě sjíždí pohledem. „Mám rád hezká prsa a něco, čeho se můžu chytit, rozumíš? Nechci plýtvat svou magií na tuhle scvrklou kundu. Ale něco ti řeknu – máš hezkou pusu. Umíš kouřit ptáka?“

Zhluboka vydechnu nosem.

„Ještě jednou mě uraz a nebudeš mít ptáka, kterého bych ti mohla vykouřit,“ vyplivnu skrz zuby a zvednu nůž, aby pochopil, co tím myslím.

Zachichotá se a v červených očích mu zajiskří mazanost. „Klidně. Skoč do vody a potrestej mě. Jsem tady, holčičko.“

Opravdu je. Tělo má stále ponořené, obě předloktí opřená o mokrou trávu na břehu, a působí naprosto uvolněně. A tehdy mi to dojde.

„Je to bezedný rybník,“ zamumlám si pod nos. „Takový, ve kterém se lidé topí. Tam nejdu. Sbohem.“

O krok ustoupím. Utopenec ztratí úsměv a ošklivě se na mě zamračí. Svět kolem náhle ztichne, jako by se mi tráva pod nohama přitiskla víc k zemi a barvy oblohy blednou. Vidím, jak se mu úsměv vrací právě ve chvíli, kdy mě zasáhne bolest a podlomí se mi kolena. Padám do trávy a přede mnou se rozlévá černá tma.

Kapitola čtvrtá

Prokletí

„Z tohohle úhlu vypadáš mnohem líp,“ zašeptá zadýchaně. „Jen se musím vzpamatovat. Po výběru daně se vždycky pár minut cítím mizerně. A víš co? Nakonec si tu kundu vezmu. Dej mi jen chvilku.“

Zoufale mrkám a snažím se otočit. Ležím v trávě tváří dolů, nohy mám roztažené. Jsem si docela jistá, že má utopenec volný výhled mezi má stehna, nemám totiž spodní prádlo. Ale ať se snažím sebevíc, skřípu zuby a s bolestí i vztekem bojuju ze všech sil, nedokážu se pohnout.

Bože. Tak to je ono? Budu znásilněná? Srdce mi slabě buší v hrudi a konečně se mi podaří pohnout prsty. Za mnou šplouchá voda a utopenec sténá.

„Opravdu pěkné. Měla jsi mi říct, že tam dole nejsi tak kostnatá! Mám rád hezká pihovatá stehna jako tyhle a ta kunda je pěkně zarudlá. A přírodní zrzavé chloupky! Myslím, že jsem ještě nikdy nešukal zrzku, jako jsi ty. Jen chvilku, lásko.“

Lásko. To slovo ve mně vyvolá obrovský vztek – tak silný, že zvednu ruku. Utopenec se soustředí na něco jiného, a tak doufám, že si nevšimne, co se chystám udělat. Ruce se mi třesou potřebuju několik pokusů, protože se snažím být co nejopatrnější.

Nakonec se mi podaří odzátkovat přívěsek na krku. Vlastně to ani není přívěsek, spíš krásná křišťálová lahvička na řetízku. Voland ji očaroval tak, aby se zmenšila, když se nepoužívá, ale jakmile ji odzátkuju, vrátí se do původní velikosti.

Je naplněná až po okraj krví. Magickou, ďábelskou krví. Většinu si musím šetřit, abych se před Volandem skryla, ale teď je důležitější přežít. Stačí jediný doušek. Jen jeden, ačkoliv je těžké tu myšlenku poslechnout. Jeho krev je jako droga a bojím se, že jakmile ji ochutnám, nedokážu přestat.

„Hele, už jsem v pohodě, stojí mi! To znamená, že je čas si hrát, holčičko. Zůstaň, kde jsi.“

To určitě. Přiložím láhev k ústům a pořádně se napiju. Krev je bohatá, hladce mi stéká do krku a zaplavuje mě blahem. Sténám, jak je to příjemné. Prázdná dutina v hrudi se plní vibrující, pulzující silou Volandovy magie.

„Nemůžeš se mě dočkat, co?“ Utopenec je přímo za mnou a zní až příliš spokojeně.

Sotva stačím vrátit zátku na místo a přívěsek se mi v ruce zmenší, když mě chytí za kotníky a táhne zpět k rybníku. Krátké šaty se mi vyhrnou pod břicho a vím, že mám holý zadek. To nevadí.

„Musíš mi odpustit, ale raději šukám pod vodou. Neboj se. Pomůžu ti dýchat. Pojď.“

Řezej, pomyslím si zlostně a soustředím se na blány mezi jeho prsty.

Zaječí, pustí mi nohy a já se posadím, otočím se a konečně ho vidím. Stojí přímo za mnou, vysoký, svalnatý a slizký. Chodidla mu končí třemi prsty spojenými blánami. Jak se dívám, z chodidel mu kape tmavě zelená krev. Zůstane stát jako přimrazený a nechápavě zírá na své krvácející dlaně.

Vyskočím na nohy a jeho hlava se ke mně prudce otočí. V očích se mu mihne strach. A pak vztek.

„Ty…“

Představím si v ruce neviditelné vidle a přikážu jim, aby přesně zasáhly. Hodím je a utopenec tvrdě dopadne na záda a sípá. Škrábe se na krku, který – jak vím – tisknou k zemi neviditelné hroty magických vidlí.

Moje hruď pulzuje námahou a vím, že bych měla přestat, jinak mi dojde Volandova krev. Další magii ale použít nemusím. Mám toho červa přesně tam, kde ho chci mít.

Zmítá se ze strany na stranu, jak se snaží zvednout, a plovací blány mu kloužou po trávě. Zápěstí mu zalévá zelená krev, která mu stříká i na hruď. Dlouze si ho prohlížím.

On se opovážil stěžovat si na moje tělo? Ptáka má malého a při každém zoufalém pohybu se komicky pohupuje. Vsadím se, že bych ho ani necítila, kdyby mě znásilnil.

Kňourá námahou. Já jen čekám a lhostejně se rozhlížím kolem. Jsme tu sami, lidé pracující na polích zůstávají u hranic města, jen drobné tečky pohybu v dálce. Přesto není moudré zůstávat u rybníka příliš dlouho. Věnuju utopenci chladný úsměv, když konečně ztichne a síly ho začnou opouštět.

„Odpovíš na všechny moje otázky pravdivě a nechám tě jít. Jestli budeš lhát nebo mi neřekneš, co chci vědět, nechám tě tu. Možná tě někdo najde a bude vědět, jak tě osvobodit. Možná ne. Tak jak to bude?“

„Je to příliš těsné!“ sípá chraplavě. „Nemůžu dýchat!“

Kecy. Jasně vidím, jak se slizká hruď zvedá a klesá v mělkých deších. Utopenci dokážou dýchat na souši i pod vodou a síla, kterou ho držím, není nijak přehnaná. Lže… a já po Volandovi chovám k lhářům hlubokou nenávist.

Zatnu zuby a popadnu nůž. Rychle a obratně se skloním a přitlačím špičku čepele ke koutku jeho oka.

„Koktala jsem snad? Řekla jsem ti, abys nelhal.“

„Dobře! Prosím, prosím, neubližuj mi! Řeknu ti všechno! Dám ti, co chceš!“

Odtáhnu nůž a usměju se na něj. Bože, jaké to je mít moc. Nelíbí se mi, že je Volandova a ne moje, ale aspoň ji mohu využít pro vlastní účely.

„Jaká daň?“

Utopenec kňourá a zakrvácenými prsty si svírá hrdlo.

„Magická daň! Platba, kterou Perun vybírá od všech ve Slávu. Prochází zemí jednou denně, pokaždé v jiný čas. Bere si magii. Nic ho nemůže zastavit. Nikdo se před ním neschová.“

To dává smysl. Přikývnu a vzpomenu si, jak Voland říkal, že Sláv obklopuje plot, který vysává magii ze země, i když to znělo spíš jako nepřetržitý proces, ne něco, co přichází jednou denně.

„Slyšela jsem o plotě. Kde?“

Mrkne na mě, z oka mu vytéká hustá šedá slza. „Obklopuje les i město. Nevidíš ho, protože ti výhled zakrývají kopce. A na té straně,“ zachraptí a ukáže na sever, „žádný plot není, protože řeka Stružina je nepřekonatelná hranice.“

„Stružina? Malý potok? Proč říkáš, že je nepřekonatelná?“ zeptám se zmateně.

Zhluboka se nadechne a bolestí zavře oči. „C-copak to nevíš? Velká jména dávají moc. Když už má něco příliš velkou moc, je lepší mu dát malé jméno. Stružina je hranicí mezi Slávem a Návem. Je to největší řeka, plná lstivých proudů a strašlivých vodních příšer. Takových, že se jich bojím i já!“

„Takže nikdo odtud do Návu nemůže přejít?“ zeptám se a zamyšleně si poklepu na bradu.

Náv je místo, kde je Wiosna. Kde je Nyja. A Veles. Matce navek nevěřím – je Volandovou spojenkyní –, ale dala bych cokoliv za to, abych znovu viděla svou starou mentorku. Wiosna mi pomohla přežít, když na mě Voland poslal monstra. Možná by mi dokázala pomoci i teď.

Utopencovy oči se zúží v prohnané nenávisti. „Nikdo se do Návu nedostane. Ale někdo tak mocný jako ty… možná ano. Pokud tam chceš jít, řeka je jediná cesta. Možná budeš mít štěstí.“

Zasměju se. Jako by mě tím mohl vyprovokovat.

„Hezký pokus. Další otázka: říkal jsi, že jsem tu nová. Co to znamená? Přicházejí do Slávu noví lidé často?“

Zavrčí a pokusí se sevřít sílu, která mu drtí krk. Zdá se, že Utopencův strach trochu polevil. Dívá se na mě s ostrým nepřátelstvím.

„Ano. Ve světě smrtelníků, když se smrtelník stane běsem, musí tam zůstat a odpykat si trest za spáchané zločiny. Bohové, kteří ho prokleli, určují délku trestu. Pokud trest skončí a běs je stále naživu, může přijít sem a žít mezi námi. Tak co jsi ty? Čarodějnice? Podivná, ošklivá víla? Vlkodlak?“

Usměju se a ukážu mu všechny zuby. „Otázky tu kladu já. Nebo ti mám vyřezat něco zábavného do koulí? Chtěl sis hrát, ne?“

Ruka mu instinktivně sjede dolů, aby si zakryl rozkrok, a vrhne na mě rozhořčený pohled.

„Ještě pár otázek,“ ujistím ho. „Proč to vypadá, že všichni žijí ve městě? Je tu tolik půdy a les je obrovský, ale skoro nikdo tam nebydlí.“

Zafuní, tvář se mu zkřiví hněvem, ale tentokrát se dívá k obloze, ne na mě.

„Ach, protože Perun velkoryse rozdělil zemi na oblasti s menší daní a oblasti s větší. Ti, kdo žijí v lese, platí nejvíc, a Perunovi strážci je za to nechávají na pokoji. Král včel nabízí ochranu všem tvorům dost silným na to, aby vysokou daň unesli, ale tam vládne právo silnějšího. Zato celá hora, na níž stojí město, platí daň nejnižší.“

Zamyslím se a pohlédnu k městu. Nad střechami se vine kouř, některé tašky se lesknou v odpoledním slunci. Nejsem ještě dost blízko, abych viděla pobíhat lidi po ulicích, ale vím, že tam musí být rušno.

Neonemocní? Zvířata se nakazí navzájem, když je dáte k sobě. A co jídlo? Kde pěstují zeleninu a chovají dobytek?

„Takže… Perun chce všechny držet ve městě a láká je nízkou daní?“ zeptám se pomalu. „Ale proč?“

Utopenec se ušklíbne a tvář se mu zkřiví pohrdáním. „Ach, chce pro svůj lid jen to nejlepší. Ačkoliv nějaký kacíř by mohl říct, že rád drží všechny na jednom místě, aby měl větší kontrolu nad lidmi. Já kacíř nejsem, takže to neřeknu. Obdivuju Perunovu velkorysost. Dokonce poslal do Slávu spoustu věrných draků, aby pomáhali chránit město před kacířstvím.“

Poklepu si na bradu a vzpomenu si na Volandův příběh o stvoření smrtelníků. Oficiální verze říká, že Perun jim dal dech života. Neoficiální, označená za kacířství, tvrdí, že to byl ve skutečnosti jeho zlý bratr Veles.

Voland mě varoval, abych o té neoficiální verzi ve Slávu nikdy nemluvila, jinak bych mohla být souzena za kacířství. Z utopencových opatrně naznačených slov konečně chápu, že je tu nejspíš nezákonné říkat cokoliv proti Perunovi. A po celém městě hlídkují dračí stráže, připravené potrestat první nesouhlas.

Můj vězeň zasténá a unaveně zavře oči. Hlas má chraplavý a tichý a já si uvědomím, že ho brzy budu muset propustit. Potřebuju ale vědět ještě jednu věc.

„Znáš Volanda? Kde obvykle pobývá?“

Utopenec vytřeští oči plné strachu. „Neříkej jeho jméno!“ vykřikne a ruce se mu roztřesou. „Je to prokletí!“

Kapitola pátá

Mléko

Bez humoru se usměju. Voland má očividně děsivou pověst. „Takže ho znáš. Bydlí ve městě?“

Zírá na mě s otevřenými ústy, červené oči má plné čirého strachu. „Kdo jsi?“ ptá se třesoucím se hlasem. „Proč vyslovuješ jeho jméno, jako by to nic nebylo? Prosím, nezabíjej mě! Udělám, co budeš chtít, odpovím na všechny tvé otázky, jen mě prosím nech žít!“

Obrátím oči v sloup. Voland není tak strašný. Vyslovení jeho jména mě stálo sotva tucet řezů na jazyku, než jsem si na kletbu zvykla.

„Tak mi odpověz na otázky!“ přeruším panické blábolení utopence. „Kdo to je a kde bydlí?“

Zmlkne a opatrně mě sleduje. Hlas má sotva slyšitelný a musím se k němu naklonit, abych ho vůbec slyšela, když konečně promluví.

„Je vůdcem povstání. Perunovy stráže a válečníci ho loví dnem i nocí. Nikdo neví, kde se zdržuje, ale ve Slávu to není. Ďábel se objeví jen tehdy, když vede útoky na plot, a pak zase zmizí. Nemá místo, které by mohl nazývat domovem. Perun nechal všechny jeho chrámy srovnat se zemí, takže nezůstaly ani ruiny.“

„Proč se ho tak bojíš?“ zeptám se. „Nedělá snad dobrou věc? Nechceš, aby plot padl?“

Utopenec těžce dýchá, po čele mu stéká slizký pot.

„Je nemilosrdný!“ vzlykne. „Nezabíjí jen lidi, ale i jejich duše! Je tak mocný, že dokáže způsobit skutečnou smrt, a udělá to každému, kdo se mu postaví do cesty. Je zlý!“

„No, to zní jako Voland,“ povzdechnu si a utopenec při vyslovení jeho jména vykřikne a zakryje si tvář. „Dobře. Odpověděl jsi na všechny moje otázky. Teď od tebe chci ještě jednu věc.“

Mrká na mě vlhkýma očima a vypadá tak žalostně, že mě na okamžik bodne vina. Pak si ale vzpomenu, že se mě pokusil znásilnit, a ten pocit zmizí.

„C-co chceš?“

„Až tě osvobodím, přineseš mi hrnec. Vím, že tvůj bezedný rybník je plný pokladů a určitě tam máš i hrnce. Potřebuju takový, který je dost velký na vaření polévky, ale zároveň dost malý, abych ho snadno unesla. Uděláš to? Přísahej na svou duši.“

„Přísahám na svou duši,“ vyhrkne okamžitě. „Prosím, pusť mě! Můžeš tu sbírat ořechy, jak jen chceš, a už tě nikdy nebudu obtěžovat, přísahám.“

Rozptýlím neviditelné vidle a utopenec vyskočí na nohy a rozběhne se k rybníku. S hlasitým šplouchnutím do něj skočí. O chvíli později z vody vystřelí černý železný hrnec a letí přímo na mou hlavu. Skrčím se, abych se mu vyhnula.

„Jen počkej,“ zamumlám rozzlobeně a sbírám vlašské ořechy. „Až se mi obnoví síla, vrátím se sem a budeš toho litovat.“

Rybník zůstane dokonale klidný a na východě se stahují bouřkové mraky. Povzdechnu si a vrátím se do lesa. Bolí mě nohy a jsem unavená.

Po chladné, deštivé noci strávené v noře pod rozložitým keřem se cítím mizerně a podrážděně. Doušek Volandovy krve mi sice zahojil všechny povrchové rány a škrábance, ale život bez domova si vybírá svou daň.

Alespoň se mi podařilo vymyslet, jak zamaskovat vlasy. Do lesa se znovu vstoupit neodvažuju, a tak rozdělám malý oheň v opuštěném, zarostlém sadu. Vařím slupky vlašských ořechů, abych z nich získala hnědé barvivo. Vlasy mám teď o několik odstínů tmavší než obvykle, ale výsledek mě příliš netěší. Oči mě jako vždy prozrazují.

Nenapadá mě nic lepšího, a tak utrhnu malou větvičku a přeměním ji na úzký hadřík, který si uvážu kolem hlavy, abych zakryla fialové oko. Budu předstírat, že mám jen jedno, i když se obávám, že páska přes oko mě neudělá o nic méně nápadnou než rozdílné barvy mých očí.

Celý den se brodím poli nasáklými deštěm. Nad hlavou mi několikrát přeletí obrovské temné tvary, skryté za mraky, a někde za městem udeří blesk. Hrom duní tak silně, až se mi pod nohama chvěje země.

Třesu se zimou i hladem a přemýšlím, jestli je to Perun, kdo létá se svými draky a trestá svět. Nebo je to bitva? Je Voland někde tam venku, bojuje s bohem hromu a snaží se zničit jeho ohavný plot?

Představuju si, jak se Voland směje bouři do tváře, bílé zuby se mu blýskají v temnotě a v očích má výzvu. Vidím švihnutí jeho ocasu, když se chystá střetnout s Perunem, nejmocnějším z bohů.

Srdce mi sevře nepříjemný pocit a já se musím zastavit, než si uvědomím, co to je. Starost. Je to hloupé, ale bojím se o Volanda. Zatnu zuby a snažím se tu nevítanou emoci vyhnat, jako by to byl zlý duch.

Pryč. Kšá! Nenávidím ho, a hotovo!

V podvečer se skrz Sláv prožene výběr daně a vezme mi možná čtvrtinu kouzelného bzučení v kostech. Je to stále vyčerpávající, ale zbývá mi dost síly, abych si byla jistá, že přežiju.

K prvním obydlím na úpatí hory dorazím už za soumraku. Rozpadlé chalupy obklopují malé, zanedbané zahrádky a cesty mezi dřevěnými ploty se po celodenním dešti proměnily v bahno. Na naostřených koncích plotových latí visí vzhůru nohama barevné, popraskané hrnce.

V několika malých oknech poblikává světlo ohně, ale většina domů okna ani nemá. Vlhký vzduch je nasáklý pachem dřevěného kouře a výkalů. Z několika dřevěných latrín se line pronikavý zápach.

Dřív jsem přemýšlela, co lidé ve městě jedí. Teď mi dochází, že jídlo možná není takový problém jako vyprazdňování, protože latríny budou nejspíš přetékat. Škoda že nejsou bezedné jako rybník Utopence.

Výš do kopce jsou některé cesty vydlážděné nerovnými kameny, jiné se v tomhle počasí mění v mazlavé bahno. Z dálky slyším výkřiky, nepříjemný smích, při němž mi vstávají vlasy na zátylku, a dětský pláč, který rychle utichne.

„Nestůj ve dveřích, drahá,“ ozve se drsný, ale ne nepříjemný hlas někde u mého lokte.

Table of Contents

Anotace

Věnování

Varování ohledně obsahu

Folklór

Dějová linie

Slovníček

Postavy

Běsové, místa a další

Prolog

Kapitola první

Jablko

Kapitola druhá

Dítě

Kapitola třetí

Bezednost

Kapitola čtvrtá

Prokletí

Kapitola pátá

Mléko

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

Kapitola čtyřicátá třetí

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Kapitola čtyřicátá pátá

Kapitola čtyřicátá šestá

Kapitola čtyřicátá sedmá

Kapitola čtyřicátá osmá

Kapitola čtyřicátá devátá

Kapitola padesátá

Kapitola padesátá první

Kapitola padesátá druhá

Kapitola padesátá třetí