Anna Lowe, Zkrocení psance

Měňavci ze Sherwoodu – kniha 2.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2026. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna HRG – Litomyšl

Z anglického originálu Tempting the outlaw

Přeložila ©Kateřina Kulková

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová © Eva bartošová

© 2026 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2023 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa uvedená v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-71-3

Print: ISBN 978-80-53012-70-6

Anotace

Na psance se dneska prostě nedá spolehnout…

Jsem Willa Scarletová a máma mě učila, abych se nikdy nespoléhala na muže. Příkladem budiž moje tajná mise, jejímž cílem bylo ochránit truhlu plnou drahocenného pokladu před princem Janem. Když mi psanci ze Sherwoodského lesa nepomůžou, jsou všechny mé pečlivě připravené plány v troskách. A za všechno může jeden urostlý, nesnesitelný zbojník, který má na mě spadeno. Muži!

Jsem Malý John, medvědí měňavec, a mohu vás ujistit, že na mně není nic malého. Navíc mám pořádnou dávku tvrdohlavosti a problém s lidmi. Se svým samotářským životem v lese jsem byl navýsost spokojen, dokud se neobjevila Willa Scarletová. Teď chci být od té jízlivé zrzky s přehnaným sebevědomím co nejdál. Čím víc, tím líp.

Společnou máme s Wilou jen jiskřivou chemii, nelítostné nepřátele a odpovědnost za poklad, který je cennější, než kdokoli z nás tuší. Než se nadějeme, jsme na útěku, uprostřed problémů a zamilovaní, i když si to ani jeden z nás nechce přiznat. Nemůžeme se však skrývat věčně a brzo musím učinit těžká rozhodnutí. Mám se řídit srdcem, nebo hlavou? A kde leží má věrnost? U Willy, nebo u měňavců ze Sherwoodského lesa?

ZKrocení psance

Měňavci ze Sherwoodu
kniha 2

Anna lowe

Tempting the outlaw

Kapitola první

Willa

Než začneme.

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít a stáhněte si ji rocnou ZDE!

* * *

Nottingham, Anglie - prosinec 1193

Zatahala jsem za upnutý, nařasený límec, zatímco se kočár řítil po vyjeté cestě. Jak mě vůbec přemluvili k téhle bláznivé misi? A to ani nemluvím o tomhle dívčím oblečku?

Beverly vykoukla z okna kočáru a oči jí těkaly tak rychle, že byl div, že se jí nezamotala hlava. „Sherwoodský les,“ zašeptala úzkostlivě. „Tak strašidelný. Tak nebezpečný…“

Rozhlédla jsem se kolem. Strašidelný? Spíš krásný, zvlášť když se skrz stromy prodíraly paprsky zimního slunce.

Nebezpečný? Ne pokud umíte zacházet se zbraní. A já byla po zuby ozbrojená.

Jedinou zbraní, kterou chudák Beverly ovládala, byl ženský šarm. Pochybuju, že by vůbec rozpoznala obranný potenciál vějíře, kterým navzdory mrazivé teplotě neustále mávala.

Já se zbojníků nebála. Pokud mě dnes něco zabije, bude to korzet, který mi vytlačoval vzduch z plic, a svědivý límec, který mi bránil se vůbec nadechnout. Obvykle jsem měla své dlouhé vlnité zrzavé vlasy spletené do jednoho copu, ale teď byly sepnuté tak pevně, že mě bolela kůže na čele. Aby tato mise byla úspěšná, znamenalo to vypadat jako bezmocná panna, a tak jsem se to snažila vydržet a napodobit Beverly.

Netušila jsem, jak se jí dařilo tak zběsile a přitom jemně třepotat vějířem. Mé zápěstí se takhle prostě nepohybovalo.

Beverly se podívala na mohutnou dubovou truhlu u našich nohou. „Modlím se, abychom nenarazili na nějaké psance.“

Spolkla jsem slova, která se mi drala na jazyk. Modlím se, abychom na ně narazili.

To byl celý smysl téhle výpravy, i když Beverly do toho tajemství nebyla zasvěcena. Hlavní plán mi svěřila pouze naše paní, dáma vznešeného původu, která musela zůstat v utajení.

„Budeš nás chránit, viď, Čmuchale?“ zahlaholila Beverly na přerostlého psa, který se tísnil v prostoru mezi našima nohama a dřevěnou truhlou.

O tom jsem pochybovala. Čmuchal sice vypadal divoce, ale v srdci byla německá doga plachá jako laň. Jinými slovy, můj naprostý opak, co se týče chování a vzrůstu.

Čmuchal zakňoural, zatímco Beverly zírala z okna a v obavě vyhlížela zbojníky. I já se dívala ven, i když z úplně jiných důvodů. Tak kde byli?

Ve vzduchu se vznášel můj dech v úzkostných, mrazivých obláčcích.

„Dámy, nebuďte nervózní,“ zavolal na nás kočí. „My vás ochráníme.“

Obrátila jsem oči v sloup, ale Beverly si přitiskla ruce na srdce. „Děkuju, Rodericku.“

Prstem jsem se dotkla jílce meče, který jsem schovávala. Tomu meči budeme děkovat dřív než vrásčitému, krátkozrakému Roderickovi nebo kterémukoli ze šesti nezkušených strážců, kteří nás doprovázeli.

Sakra štěstí, že jsem za sebou měla celoživotní výcvik.

Dusot koňských kopyt tlumila lesní půda. Jen postroje cinkaly a mísily se se zvukem občasného ptačího volání.

„Měli bychom odsud co nejdřív vypadnout,“ rozčilovala se Beverly.

Ti zbojníci by si raději měli pospíšit, vztekala jsem se mlčky.

Před námi se stáčela nevýrazná stezka, která poskytovala pohled na další úsek lesa. Kdybych byla banditou, zaútočila bych z úkrytu toho velkého dubu před námi – toho, který byl obklopen hustým listím.

Jak jsme se blížili, zrychloval se mi tep a já začala tiše odpočítávat.

Pět… čtyři… tři… dva…

Cink! Vzduchem prosvištěl šíp a narazil do boku kočáru. Beverly nechápavě zírala, zatímco se rozpoutalo peklo.

Z křoví nebo ze stromů vyskákaly desítky zahalených mužů. Koně zařehtali a rozeběhli se různými směry. Roderick se držel jako o život, zatímco se kočár divoce zmítal. Čmuchala, Beverly i mě to odhodilo do strany. Stráže vytasily meče a zaklely, ale tím jejich vzdor skončil.

„Ani hnout!“ zaburácel jeden ze zbojníků hlasem, který by mu mohl závidět i armádní generál. „Odhoďte zbraně a nikomu se nic nestane.“

Šest mečů s rachotem dopadlo na zem, když naši strážci uposlechli. Tolik k ochraně pokladu na život a na smrt, jak je má paní přiměla přísahat. Na druhou stranu, záměrně vybrala šest nejslabších mužů ze seznamu.

Zbojníkův hlas však byl tak děsivě nesmlouvavý, že jsem málem upustila meč i já.

„Ach Bože, ach Bože, ach Bože…“ Beverly se zakymácela na sedadle.

Ke cti jí budiž přičteno, že měla dost rozumu, aby přes truhlu přehodila deku, kterou měla dosud na klíně. Moc toho sice neschovala, ale myšlenka to nebyla špatná. Pokud bylo záměrem poklad ukrýt.

Nohou jsem deku kousek odhrnula a Čmuchalovo panické pobíhání udělalo zbytek.

„No tak. Hou, hou, hou, hou,“ snažil se kočí uklidnit koně.

Dva zbojníci popadli otěže, zatímco ostatní natáhli luky a zamířili. Během okamžiku jsme byli uvězněni uprostřed kruhu špičatých šípů.

Udělali na mě dojem. Přestože přepadení zinscenovali příliš brzo, působili docela sehraně. Ten dojem byl o to impozantnější díky… no, impozantnímu tmavovlasému muži, kterému pod botami křupala studená zem.

Na dálku bylo zřejmé, že je vysoký. Když se přiblížil, měl oči na úrovni horních oken kočáru. Obrovitá, zavalitá ramena mi zakrývala zbytek výhledu a jeho muži ztichli.

„Ach Bože, ach Bože, ach Bože.“ Beverly se pohupovala silněji, až jí malé hedvábné mašličky na střevíčkách poskakovaly sem a tam.

Dokonce i já jsem musela přiznat, že jsem se malinko, nepatrně zachvěla. Částečně kvůli jeho velikosti, ale mnohem víc z jeho chování – klidného a bezvýrazného, jako… jako…

Jako dub, rozhodla jsem se. Dub s medově zbarvenýma očima, které připomínaly skvrny slunečního světla v lese. Bytost, která bez jakýchkoli emocí pozoruje svět kolem sebe.

Rukou sevřel okénko kočáru, aby naznačil, že dokáže jedním rychlým pohybem odtrhnout dvířka.

Skousla jsem jízlivý komentář. Dobře, dobře. Chápeme. Jsi velký a silný. Je součástí balíčku i inteligence?

Ty hluboké oči říkaly, že ano. Chceš si to ověřit?

Nebyla jsem si tím jistá.

Upřela jsem pohled na jeho ruku a ucukla. Už jsem viděla spoustu jizev a drsných, krvavých zranění. Mužovy jizvy mě ale nějak vyvedly z míry. Jako bych je poznávala nebo měla poznat. Oči mi přelétly k jeho tváři, netečný výraz se změnil v rozmrzelost.

Tak mám jizvy, mohl Brutus klidně zavrčet. Máte s tím nějaký problém, dámo?

Ne, žádný. Jen jsem měla znepokojivý pocit, že vím, co způsobilo ty hluboké, zubaté rány. Málem jsem to taky řekla – past na medvědy, co? –, ale něco mi říkalo, abych to nedělala.

Listí po naší pravici zašustilo a ze stromů se na liáně zhoupl nějaký muž. V poslední možné chvíli se pustil a ladně přistál na Beverlyině straně kočáru, což zakončil hlubokou úklonou.

„Robert Hood, k vašim službám.“

Brutus nad zbytečným divadlem zaťal čelist, ale Beverly mu to sežrala.

„Prosím, nezabíjejte nás, Robine Hoode! Prosím vás, prosím vás!“

Můj převlek vyžadoval, abych taky prosila a plazila se, ale já na to prostě neměla. Kromě toho jsem byla příliš zaneprázdněná tím, že jsem si v duchu přehrávala jeho slova. Neřekl snad Robert?

Málem jsem Beverly opravila, ale všichni věděli, že vůdcem zbojníků v Sherwoodském lese je Robin Hood. Takže jsem možná špatně slyšela.

Robin Hood se zářivě usmál. „Nemusíte se bát, dámy. Nepřišli jsme vám ublížit. Jen vybíráme lehkou daň.“

S tím zahájil útočnou šarmantní řeč, v níž hrál hlavní roli úsměv, trocha narážek a opěvování Beverlyiny krásy.

„Ujišťuju vás, krásná panno, že vaše blaho je naší nejvyšší prioritou,“ zašeptal a pohladil hrot šípu.

Beverly se zachichotala. Čmuchal vystrčil hlavu z okna a očichal mužovu ruku.

Král zlodějů se zasmál, pohladil psa a přešel do dětinského žvatlání. „Kdo je tu hodný kluk? Jsi hodný kluk?“

Užasle jsem zírala, hořce zklamaná. Tohle že byl Robin Hood, zbojnický mistr, který se proslavil po celé zemi?

Podívala jsem se zpátky na velkého, zlého Bruta, který mávl dlaní, jako by chtěl říct: Soustřeď se už konečně na to, pro co jsme přišli.

V duchu jsem s ním souhlasila, ale Robin Hood se vzápětí otočil ke mně. „A vy, krásná paní…“

Zkřížila jsem ruce a střelila po něm svým nejtemnějším pohledem. Tím, který říkal: Opovaž se to vůbec zkusit.

Zarazil se. „Ehm… ehm…“

„Daně,“ zavrčel Brutus.

„Jasně.“ Robinu Hoodovi se při pohledu na truhlu s pokladem rozzářily oči. „Daně.“

Přikývla jsem a byla v pokušení se ozvat. Nastal čas výběru daní. Berte všechno, chlapi.

To byl celý smysl téhle mise. Situace v naší zemi byla natolik tristní – náš drahý král Richard byl ve vězení v cizině a jeho bezohledný bratr, princ Jan, rychle získával moc –, že se má paní domnívala, že její poklady budou ve větším bezpečí v rukou zbojníků věrných Richardovi než na jejím vlastním hradě. Tak zoufalá to byla doba.

Ten poklad se nesmí dostat do Nottinghamu, řekla mi má paní při spěšné schůzce před pěti dny. Nikdy se nesmí dostat do rukou prince Jana, který se snaží uzurpovat vládu svého bratra.

Tehdy jsem s tím plánem bezvýhradně souhlasila. Ale teď, když jsem se setkala s Robinem Hoodem, jsem byla na pochybách. Na Bruta se nejspíš dalo spolehnout, že cennosti udrží pod zámkem, klíčem a tím svým upřeným pohledem, ale Robert? Ehm, Robin? Ten se zdál být náchylnější k tomu, aby všechno rozfofroval za víno a hostiny.

„Otevři to, Johne,“ nařídil Robin Hood.

Brutus po něm střelil vražedným pohledem, který říkal: Žádná jména, ty blbečku.

Sakra, i já jsem věděla, že prvním pravidlem zbojnictví je neprozradit identitu.

Otevřela jsem truhlu v naději, že se věci pohnou. Luky zaskřípěly a ozvalo se zamručení, jak se bandité naklonili, aby si prohlédli zblízka všechen třpytivý poklad.

Bože, doufala jsem, že nezapomenou ty šípy pevně držet.

Brutus otevřel dvířka kočáru – k mému zklamání normálně, pomocí pantů – a přitáhl truhlu blíž.

Postrčila jsem ji. Ne že by Brutus potřeboval velkou pomoc, vzhledem k tomu, jak vyrýsované měl svaly.

Pak se náhle zarazil a já jsem vzhlédla a zjistila, že na mě zírá.

Zírá mi do živůtku, byla moje první myšlenka a málem jsem mu vlepila facku.

Ale ne. Pohled upíral do mých očí a rty se mu roztáhly údivem. Alespoň prozatím jsem si úder rozmyslela.

Co? chtělo se mi křičet. Co je?

Brutus mlčel, ale čert to vem. Nervy mi projel oheň a rozžhavil mi dívčí partie.

Čmuchal se vedle mě zavrtěl. Beverly se zachichotala něčemu, co řekl Robin Hood. Ale všechno bylo tlumené, jako by mě neviditelné lesní víly jemně vedly do jiné dimenze. Místo i čas byly stejné, ale všechno ustupovalo do pozadí. Registrovala jsem jen sebe a Bruta.

Plamínky mu v očích zářily jako sluneční paprsky odrážející se od řeky a vyzařovaly vnitřní oheň, který působil nadpozemsky.

A jeho ústa, možná nepříliš schopná produkovat slova, ale velmi, velmi vhodná k líbání, s tou svůdnou křivkou, ke které by mé rty pasovaly naprosto dokonale. Pak tu byly ty světlé vousy, které lemovaly trojúhelník tvořený tvrdou čelistí a úzkou bradou. Na rozdíl od huňatých plnovousů, které měli někteří muži, tvořily tyto vousy úhlednou, jemnou vrstvu, která mě lákala, abych se k němu naklonila a přitiskla.

Ne že bych to chtěla, samozřejmě. Jen jsem si to představovala v čistě teoretické rovině.

Brutus se mezitím ani nepohnul. Nedýchal. Rty měl lehce pootevřené, jako by mě poznal.

Willo, byla jsem si jistá, že každou chvíli vyhrkne. Dlouho jsme se neviděli.

Příliš dlouho, souhlasila jsem málem. Ale odkud… kdy… jak jsem ho znala?

Jeho ruka, ta zjizvená, sebou škubla, když spočinula na truhle. A já se málem natáhla, abych se ho dotkla. Ale přesně v tu chvíli se mezi nás vmísil Čmuchal a magické kouzlo zrušil.

Brutus ode mě odtrhl oči a mlčky zíral na truhlu.

„Potřebuješ s tím pomoct, brachu?“ uchechtl se Robin Hood.

Brutus se ani nepohnul. Naše oči se znovu setkaly a znovu mě zasáhlo to mrazení, že ho znám. Pak zabouchl víko, čímž mi málem amputoval prsty, a zavrtěl hlavou.

„Tenhle ne.“

Robin Hood zamrkal. „Cože?“

Brutus se zachmuřil a rozkazovačně odpověděl: „Tenhle ne. Tenhle kočár necháme projet.“

Beverly úlevou zatleskala, ale Robinovi spadla čelist. Moje taky a málem jsem mu ukradla následující slova.

„Co to má sakra znamenat?“

Beverly se zachvěla a zakryla si uši. Probodla jsem Bruta přísným pohledem a ptala se na totéž.

Strčil truhlu doprostřed kočáru a donutil Čmuchala couvnout. „Tenhle neokrademe.“

„Tak počkej…“ Robin a několik jeho mužů protestovalo.

Postrčila jsem truhlu zpátky k Brutovi. „Daně, pamatuješ?“

Vražedným pohledem jsem beze slova dodala: Vezmi si to, sakra.

Odstrčil truhlu zpátky ke mně a ta chvíli drkotala sem a tam v obraceném přetahování.

Tváře se mi rozpálily a námahou jsem vycenila zuby. Nakonec jsem se naklonila a zasyčela: „Nekaz to, ty troubo.“

Brutus zamrkal. „Ne… cože?“

Byl to jen šepot, ale málem jsem ho umlčela. Musel mi tak ztěžovat obyčejnou loupež?

„Vezmi si to. Trvám na tom,“ zašeptala jsem, aby to ostatní neslyšeli.

Zůstal na mě zírat. „Chceš, abych tě okradl?“

No, teď už ne, když jsem byla tak naštvaná. Ale moje paní mi svěřila uskutečnění plánu a ten vyžadoval, abych se nechala okrást v Sherwoodském lese.

Přihlouple zamrkal. Chtěla jsem se natáhnout a zatřást s ním. Ne že bych s tím hromotlukem dokázala pohnout, ale možná by to jeho zpomalenou mysl přimělo k činnosti.

„Vezmi si to,“ nařídila jsem.

Bože, jestli to budu muset říct ještě jednou, bude to znít, jako bych ho o to prosila. Jak jsem se k tomu mohla snížit?

Přesto mužův výraz zůstával neoblomný.

„Necháme tyhle dámy projet… se vším jejich majetkem.“ Zabouchl dveře a mávl na muže, aby odešli. „Ustupte. Hyjé!“ Švihl otěžemi po zadku koně, který vystřelil a táhl ostatní s sebou.

Pohyb mě odhodil na sedadlo kočáru a Beverly se mi málem převrátila do klína. I Čmuchal. Ale Beverlyiny dveře se otevřely a německá doga v záchvatu paniky vyskočila ven.

„Čmuchale!“ vykřikly jsme současně.

Ale koně byli naprosto neovladatelní a nebylo možné je zastavit.

„Čmuchale,“ naříkala jsem, když mizel mezi stromy.

Patřil mé paní, ale já toho psa milovala stejně jako ona. V hlavě mi naskočil tucet ošklivých scénářů, od toho, že spadne do rokle, až po to, že ho roztrhá medvěd.

„Chudák Čmuchal,“ řekla Beverly, ale pak se rozzářila. „Díky bohu, že nás pustili!“

Ohlédla jsem se a zaklela. To byla ta zapeklitá otázka – proč? A proč jsem měla tu smůlu, že jsem potkala jediné poctivé zbojníky z lesa?

V hlavě mi zněla slova mé paní. Ten poklad se nesmí dostat do Nottinghamu.

Nikdy, nikdy jsem ji nezklamala. Sakra, nikdy jsem nezklamala, tečka. Ale právě teď… držela jsem se, když se kočár řítil za další zatáčku. Zoufale jsem potřebovala plán B…

Kapitola druhá

JOHN

Kočár prolétl další zatáčkou tak rychle, že se málem převrátil. Zvuk dusotu kopyt a divoce řinčících postrojů se nesl ještě dlouho poté, co zmizel z dohledu. Nakonec však ztichl a les upadl do ohromeného klidu.

Nikdo ale nebyl ohromenější než já. Srdce mi bušilo a myšlenky mi z pohledu na tu ženu vířily.

Zrzavé vlasy… drobná postava… to sebevědomé vystupování…

„Ehm, Johne…“ ozval se nejistě jeden z kluků.

Alan byl přímočařejší. „Co to sakra mělo znamenat?“

Napadlo mě totéž. Nikdy předtím mě nikdo neprobodával pohledem za to, že jsem ho neokradl.

Robert do mě strčil. „Jo, co to sakra bylo? Takovou kořist jsme neviděli snad nikdy!“

Měl pravdu. Na tak bohatý lup jsme ještě nenarazili. A já mu právě umožnil bezpečně projet Sherwoodským lesem.

Svěsil jsem hlavu a přesvědčoval sám sebe, že to bylo nutné. „Robynne říkala, že nemáme okrádat každý kočár,“ zamumlal jsem.

Chabá výmluva, ale potřeboval jsem ty kluky setřást a utřídit si splašené myšlenky.

Byla to ona. Rozhodně to byla ona, rozplýval se medvěd a vychutnával si poslední zbytky její vůně.

Chlapi kolem mě mručeli – někteří naštvaně, jiní škádlivě.

„Měkneš kvůli ženský, medvěde?“ uchechtl se Martin.

To tak. Chtěl jsem ji mít z krku. Navždycky. Jako všechny ostatní ženské i lidi obecně. Nejlepší bylo držet si je od těla. Nebo je rovnou poslat na nějaký vzdálený ostrov.

„Vždyť to ani nebyla ta hezká,“ utrousil někdo.

Měl štěstí, že jsem byl příliš vyvedený z míry, než abych s ním praštil o nejbližší strom. Copak neviděl tu záplavu rudých vlasů? Ty zelené oči? Ty nesmlouvavé rty…

Téměř se nezměnila, řekl medvěd zasněně.

Otočil jsem se a odkráčel pryč, přičemž jsem se snažil setřást vzpomínky.

Mám ji rád, zabručel medvěd. Líbila se mi tehdy a líbí se mi i teď.

Zavrtěl jsem hlavou. Co by se mi mělo líbit, zvlášť na člověku?

Alan rozhodil rukama. „Ten poklad by stačil na polovinu královského výkupného!“

Sevřel jsem a zase rozevřel pravou ruku – tu zjizvenou.

„Zapomeň na to,“ zavrčel jsem.

Což mělo asi stejnou šanci na úspěch jako to, že zapomenu na tu ženu. Jak dlouho už to bylo?

Vzpomínky se mi začaly vkrádat do mysli, rozmazávaly okolí a pohlcovaly mě při každém kroku. Viděl jsem svět medvědíma očima – v popředí čumák a za ním úplně jiný les. Tlapou mi projížděla ostrá bolest, z rány kapala krev a kolem ocelových čelistí zabořených do srsti a masa, se tvořily rudé skvrny. Do mé srsti. Do mého masa.

Past, do které jsem spadl, byla zabořená hluboko. Tak hluboko, že jsem se ani nedokázal přinutit se na ni podívat. Jen jsem zavřel oči a nešťastně olízl ránu.

Lidé byli tak chytří, s hbitými prsty dokázali vymyslet cokoli. A přesto věnovali svou vynalézavost věcem jako tahle. Kruté pasti. Skřipce. Železné panny. Zbraně hromadného ničení.

Jako měňavce mě toho moc zabít nemohlo. Ale tahle past by to dokázala – pomalu, ale jistě.

Zvažoval jsem, jestli se přeměnit do lidské podoby, ale rychle jsem tu myšlenku zavrhl. Past byla dost silná, aby mi amputovala celou končetinu. Tak jsem tam jen ležel ve vlhkém listí, které skrývalo past, a s každou mučivou minutou nenáviděl lidi víc a víc.

Jak dlouho jsem tam byl? Hodinu? Dvě? Deset? Nedokážu říct. Pokaždé když se kolem rány začala tvořit krusta krve, sebemenší pohyb plný naděje způsobil, že se past zakousla hlouběji a obarvila mi srst novou vrstvou šarlatu.

Nejhorší bylo, když se ozvaly kroky. Otočil jsem hlavu, abych zavrčel, ale zvuk se změnil ve skučení plné agónie, jak se past zaryla ještě hlouběji. Zrak se mi rozmazal, srdce mi pulzovalo vztekem a frustrací.

Nenáviděl jsem svět. Nenáviděl jsem lidi. Nenáviděl jsem svou bezmoc.

Pak jsem zaslechl tichý ženský šepot a mé uši zareagovaly škubnutím.

Chudáčku…

Mělo mě to rozčílit ještě víc, protože jediná věc, kterou jsem nenáviděl víc než krutost, byl soucit. Ale nerozzlobila mě. Místo toho mi srdce začalo tlouct o něco pomaleji a zvonění v uších ustoupilo.

Bože, já bych ty pytláky nejradši zabila, dodala žena.

Přesně to jsem měl v plánu, pokud se mi vůbec podaří z toho pekla dostat. Zatím jsem však zůstal na místě.

Žena mě obešla tak tiše, že jsem si na chvíli myslel, jestli to není víla. Byla drobná, to ano. Ale ne, byla člověk. Zvláštní člověk. Měla na sobě chlapecké oblečení, obnošené kožené boty a u boku dýku. Zpod čepice jí unikaly prameny rudých vlasů, které se ve slunečním světle leskly jako oheň.

Ne zvláštní. Jedinečná, zamumlal medvěd. A taky krásná, i když to zřejmě skrývá.

Přikrčila se těsně mimo můj dosah a zkoumala past. Její vůně mi připomínala med a včely – ty, které sbírají nektar z nejsladších květů na okraji lesa.

To není dobré, zamumlala.

Moje situace dobrá nebyla, ale ona… ona ano. Myslím tím, že působila dobře. Nějak jsem to cítil, což jen dokazovalo, jak mě bolest přiváděla do deliria. Dobří lidé přece neexistovali.

Možná byla opravdu lesní víla, protože mě i sebe přesvědčila, že je v pořádku přiblížit se, vsunout dýku mezi čelisti pasti a pokusit se ji vypáčit.

Bude to bolet, zašeptala, ale osvobodí tě to. Jen mě, prosím, nezabíjej.

Neudělal jsem to. A pochybuju, že bych toho byl schopný. Byl jsem příliš zaneprázdněný svíjením se v agónii, když past v nesnesitelně dlouhém procesu povolovala. Nakonec se otevřela a napáchala stejnou škodu, jakou mi způsobila cestou dovnitř. Ale byl jsem volný, i když jsem se třásl a lapal po dechu. Než jsem stihl otevřít oči, zmizela.

Jsi volný, zašeptala smutně. Její tón naznačoval, že si myslí, že to nepřežiju, ale aspoň mi zůstane důstojnost.

„Dávej pozor, chlape,“ zabručel Alan, čímž mě vtáhl zpátky do přítomnosti.

Právě jsem se nechal švihnout větví do obličeje. Sakra.

Zamrkal jsem na stromy, pak na okolní les. Byl to Sherwoodský les v zimě, ne ten jiný, jarní, před deseti lety.

Sevřel jsem a zase uvolnil ruku. Vzhledem k tomu, že jsem byl měňavec, se mi zranění zahojila natolik, že jsem měl určitou hybnost ruky. Možná ne dost na to, abych uchopil lžíci, ale stačilo to, abych sevřel dlouhou tlustou hůl, kterou jsem používal jako zbraň. Zbraň, kterou jsem teď udeřil o zem, abych ostatní varoval, ať si drží odstup.

„Johne, chlape,“ zaúpěl Alan. „Jak tohle vůbec vysvětlíš Robynne?“

Pokrčil jsem rameny. Sám sobě jsem to sotva dokázal vysvětlit. Jak bych to mohl vysvětlit Robynne?

Když jsem se konečně doplahočil do tábora, zmatek v hlavě se proměnil ve frustraci. Nesnášel jsem, když jsem někomu něco dlužil. A už vůbec ne člověku. Teď jsem konečně vyrovnal skóre, které nade mnou viselo celé roky. Tak proč se mi neulevilo? Proč mi to nepřipadalo jako konec, ale spíš jako začátek úplně nového problému?

„Tomu nebudeš věřit, Robynne,“ zavolal Robert na sestru.

Povzdechl jsem si a měl chuť utopit žal v tajné skrýši medu. Nakonec však zvítězilo domácí pivo. Naplnil jsem plechový hrnek, který jsme sdíleli, vypil ho na jeden zátah a s hlasitým bouchnutím ho položil zpět na sud.

Robynne – ta Robynne Hoodová, ačkoli nikdo mimo naši malou skupinu nevěděl, že je žena – pozvedla obočí, když jí Robert a ostatní líčili, co se stalo. Než stihla cokoli říct, tábor se rozezněl štěkotem. Psi začali šílet, když mezi nás vběhl jelen. Ne, počkat – byl to pes. A opravdu velký.

„Čmuchale!“ zvolal Robert a poplácal si stehna, aby svého nového přítele přivolal.

Robynne rychle uklidnila rozštěkané psy a upřela zkoumavý pohled na německou dogu, pak na svého bratra. „Ukradl jsi psa nějakému nóbl pánovi nebo dámě?“

Robert přerušil své nadšené řečičky o hodném klukovi právě na tak dlouho, aby jí odpověděl. „Ne. Ale měli jsme v rukou kořist roku a John Malý Mozek si ji nechal proklouznout mezi prsty.“

„Vlastně jim ji hned vrátil,“ dodal Alan s kysele staženým obličejem.

Starý bezzubý Christopher zamumlal jednu ze svých záhadných, rádoby moudrých poznámek, na které si potrpěl. „Jak se říká, bohatství přichází a odchází jako husa na jaře.“

Na všechny jsem se podíval, založil si ruce na hrudi a upřel pohled na naši neohroženou vůdkyni. Čekal jsem, co na to řekne.

Ano, naši neohroženou vůdkyni. Ženu. Muži mě sice původně jmenovali vůdcem, ale to bylo ještě předtím, než se objevila Robynne. Do týdne jsme jednomyslně odhlasovali, že vedení převezme ona.

Proč? Ze stejného důvodu, proč teď doga seděla pod Robynniným pevným velením nehybně jako socha. Robynne byla rozená vůdkyně – chytřejší než kdokoli z nás a zároveň spravedlivější. V některých věcech byla tvrdší, v jiných mírnější. S mečem byla nebezpečná, s lukem a každým dokonale mířeným šípem přímo smrtící. Pod jejím vedením se náš tábor proměnil z chátrající chatrče na spořádanou, obyvatelnou vesnici. A my muži jsme se z bezohledných lupičů stali křižáky s vyšším cílem.

Celkově vzato byla Robynne lepší vůdkyně, než jsem kdy byl já. Byl jsem dost chlap na to, abych to přiznal. A upřímně řečeno, ulevilo se mi, když jsem klesl na pozici jejího zástupce. Měl jsem rád svůj jednoduchý život. Nekomplikovaný. Málo dramatický.

Proto bych se neměl tolik zabývat zrzkou s výraznýma zelenýma očima z kočáru. Jako žena a člověk k tomu představovala nebezpečný způsob, jak si zkomplikovat život.

Přesto jsem na ni nemohl přestat myslet. Snít o ní. Díval jsem se směrem, kterým zmizela, a přemýšlel, jestli jsem navždy neztratil svou šanci.

Zamračil jsem se a odfrkl si. Svou šanci na co?

Robynne se podívala stejným směrem a pak naklonila hlavu. Všichni ztichli a čekali na její rozsudek. Dokonce i psi vzhlédli a uctivě, mlčky slintali.

„Kořist roku, říkáte?“ zamyslela se Robynne. „No, to je právě na pokladech ošemetné. Uvědomit si, co stojí za to si nechat a čeho je lepší se vzdát.“

Robert se poškrábal na hlavě a snažil se rozluštit skrytý význam sestřiných slov. Bude si s tím ještě chvíli lámat hlavu, protože všechny mozkové buňky v rodině zdědila Robynne.

Většina mužů vypadala stejně zmateně jako Robert, ale nikdo se neodvážil promluvit. Já jsem se mezitím upřeně díval na Robynne a přemýšlel, jestli ví o mně a té ženě v kočáře. Ale ne. Robynnin pohled byl vzdálený, téměř zádumčivý.