Anna Lowe, Svádění panny

Měňavci ze Sherwoodu – kniha 3.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2026. Vydání 1.

Vytiskla tiskárna HRG – Litomyšl

Z anglického originálu Tempting the Maiden

Přeložila ©Kateřina Kulková

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová © Eva Bartošová

© 2026 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2023 Anna Lowe

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa uvedená v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-73-7

Print: ISBN 978-80-53012-72-0

Anotace

Narodil se, aby se stal rytířem. Já jsem urozená dáma. Jsme dokonalý pár – jenže osud má jiné plány…

MARIANA

Nejkrásnější panna v zemi? Raději bych byla známá jako nejlepší šermířka nebo jezdkyně. Na druhou stranu, udržet své schopnosti v tajnosti má své výhody – stejně jako své vzácné dědictví měňavky. Obzvlášť teď, když musím přelstít nejkrutějšího a nejnemilosrdnějšího muže na světě. Kvůli tomu se vydávám do koutu země, ve kterém neplatí zákony, s nadějí, že najdu Robina Hooda. Ale když se z útočiště, na které jsem spoléhala, vyklube zrada, nacházím nepravděpodobného spojence v nejpřitažlivějším mnichovi široko daleko…

TUCK

Jako třetí syn venkovského šlechtice jsem neměl na výběr a musel jsem vstoupit do kláštera. Jíst, modlit se a to pořád dokola – taková byla má budoucnost a upřímně, nebyla nic moc. Za pár dní mám složit slib a zpečetit svůj osud. Já, lví měňavec, mám žít v chudobě, poslušnosti a cudnosti?

Život se náhle stane zajímavějším, když začnu pomáhat Robynne Hoodové… a pořádně nabere na obrátkách, když do našeho kláštera přijde krásná a tajemná šlechtična hledající útočiště. Jsem její jedinou nadějí, ale dočkat se šťastného konce bude vyžadovat zázrak. Budu se muset spokojit s tím, že ji ochráním před chamtivými a bezohlednými měňavci, kteří plánují svrhnout monarchii – pokud mi to vůbec dovolí. Přesto jsem vždycky byl snílek a nejsem připraven vzdát se naděje, lásky ani šance naplnit svůj pravý osud.

Svádění panny

Měňavci ze Sherwoodu
kniha 3

Anna lowe

Tempting the maiden

Kapitola první

Tuck

Než začneme.

Na konci této knihy se nachází bonusová kapitola tohoto příběhu. Tak si ji nenechte ujít a stáhněte si ji rovnou ZDE!

* * *

Únor 1194 – Nottingham, Anglie

Plížil jsem se po okraji útesu a přivykal oči měsíčnímu světlu a záři hvězd. Suchá, písčitá zem pod tlapami mi umožňovala snadno splynout s krajinou, zatímco svěží mořský vánek si pohrával s prameny mé husté hřívy. Rozhlédl jsem se a pak vyrazil otevřeným terénem ke skalnatému výběžku, mému dalšímu úkrytu. Přikrčil jsem se tam břichem k zemi a zavětřil. Ocasem jsem švihal sem a tam.

Nepřítel byl někde venku, blízko.

Krok za krokem jsem postupoval vpřed, ramena se mi houpala jako silné čepele. Slyšel jsem slabé praskání táborových ohňů a tlumené hlasy hlídek daleko za mnou, ale nevnímal jsem je. Byli to mí vlastní druhové. Soustředil jsem se na nepřítele.

S napjatými smysly jsem se plížil dál, vědom si toho, že můj další krok může být poslední – nebo mě naopak může dovést k úspěchu.

Netrpělivě jsem zrychlil, přeběhl otevřený prostor a sprintoval do úkrytu na srázu. Tam jsem se schoval a sotva se odvážil dýchat. Srdce mi bušilo. Do životního boje zbývalo jen pár minut, možná vteřin. Pak jsem s tichým potřesením hřívy a rychlou modlitbou vycenil zuby a zaútočil.

Ozvaly se výkřiky a s kovovým cinknutím se tasily meče. Bylo pozdě. Vrhl jsem se na prvního muže a vykuchal ho, pak jsem odhodil druhého a sekl po třetím. Ajjúbovci jeden po druhém křičeli a padali, zatímco ostatní prchali o život. Zařval jsem a pustil se za nimi s přísahou, že je budu pronásledovat až do…

Zabučela kráva. Zarazil jsem se. Můj dech tvořil obláčky v chladném nočním vzduchu, jak se realita pomalu přibližovala. Puf… Puf… Puf… Puf…

Svěsil jsem hlavu a náhle si uvědomil tvrdou, zmrzlou zem pod polštářky tlap. Nebyla suchá. Noc byla chladná a svěží. Nebyl jsem v předvoji vojsk krále Richarda na křížových výpravách a přede mnou nebyly divoké ajjúbovské síly vedené jejich lstivým vůdcem Saladinem. Byly to krávy. A ten pohan, kterého jsem vykuchal… Prohlédl jsem si nepořádek, který jsem nadělal na dýňovém záhoně, a svěsil hlavu.

Škoda že jsem nebyl vlčí měňavec. To bych aspoň mohl zvednout tlamu a žalostně výt.

Nebyl jsem rytířem, jakým jsem si vždycky přál být. Byl jsem mnich ve Winslowském opatství.

Posadil jsem se na zmrzlou půdu, kterou jsem nikdy neopustil, a přál si být kdekoli jinde a kýmkoli jiným. Kdybych se narodil jako první, jako můj nejstarší bratr, zdědil bych rodinný titul, povinnosti a majetek. Kdybych se narodil jako druhý, mohl bych se stát rytířem, což bylo mé největší přání. Ale osud rozhodl jinak. Narodil jsem se jako třetí syn a byl jsem odsouzen k životu mnicha.

Přejel jsem drápy po zemi a vyryl hluboké, zmrzlé brázdy. Zvedl jsem hlavu a vydal ze sebe tichý řev, nejprve jeden, poté další. Bylo jich tolik, plných vzteku a frustrace, až jsem měl pocit, že se každou chvíli rozpláču.

A nakonec jsem to udělal.

Zhroutil jsem se na zem jako žalostná hromádka. Nebyl jsem králem džungle, ani země, dokonce ani svého vlastního osudu. Byl jsem jen… já.

Nebo spíš ještě něco horšího. Byl jsem kněz. No, skoro. Za několik málo dní jsem měl složit slib chudoby, poslušnosti a cudnosti, čímž bych to všechno stvrdil.

Chudoba…

Ta nebyla problém. Jako syn bohatého lorda jsem to vnímal jako spravedlivou kompenzaci za svou privilegovanou výchovu.

Poslušnost…

Zašklebil jsem se. To byla moje slabá stránka. Možná bych to zvládl v armádě, kde by rozkazy dávali silní vůdci. Ale přijímat pokyny od mužů v županech, kteří mluvili jemným šepotem? Těžko.

Cudnost…

Velký problém. Prostě jsem ji v sobě neměl.

Ale to byla moje budoucnost. Zatraceně chmurná budoucnost.

Pokusil jsem se o jedinou věc, která mi dávala pocit kontroly nad vlastním životem – alespoň ve lví podobě. Začal jsem si čistit srst. Postupoval jsem od hýždí až k jednotlivým tlapám. Jedno olíznutí za druhým. Nakonec jsem si navlhčil jednu tlapu a zaměřil se na tváře, čelo a uši.

Ani to však nepomohlo. Apaticky jsem zíral do dálky a ramena mi poklesla v obrovském povzdechu. Mark Tuckerton, muž, kterým jsem býval, byl pryč. Teď jsem byl jen Tuck. A vrcholem mého života bylo plížit se v noci z Winslowského opatství a předstírat.

Jediné opravdové uspokojení jsem nacházel v těch vzácných chvílích, kdy jsem mohl pomáhat Robynne Hoodové. Ale takových příležitostí bylo málo. Škoda že byla tak zatraceně schopná. Jinak bych se možná dočkal více akce.

Ale aspoň něco, ne?

To jsem si přinejmenším snažil namluvit.

Kapitola druhá

TUCK

Pomalu jsem se otočil zpátky k opatství, smířený s další tichou a mizernou nocí. Osamělou nocí, jako byly ty minulé i ty, které mě ještě čekají. Zachmuřeně jsem si prohlížel opatství – od vysoké kostelní věže až po velký dormitář, refektář a knihovnu.

Mělo to aspoň jednu světlou stránku. Jako mnich bych po zbytek života nemusel zůstat mezi čtyřmi zdmi. Jakmile dokončím výcvik, můžu žít v jakékoli komunitě.

Ta myšlenka mě povzbudila a v hlavě se mi zrodil nový nápad. Kdo říká, že by muselo jít o obyčejnou komunitu? Co kdybych se přidal k Veselým mužům Robynne Hoodové v Sherwoodském lese?

Opat byl tím, kdo vás přiřadil na určité místo, ale možná bych mohl obejít pravidla – stejně jako jsem už v klášteře obešel tolik nepříjemných povinností. Třeba službu v knihovně: den za dnem se hrbit nad stolem a opisovat knihy, slovo od slova. Z toho jsem se přece vykroutil, ne? Stačilo pár vynechaných samohlásek, odstavců… dokonce i kapitol. A to nemluvím o knírech, které jsem přimaloval andělům nebo krásným dámám na ilustracích.

Pak následovala prádelna – metafora pro očistu duše, jak mě poučoval otec Benjamin. Stačily mi tři dny, abych opatovi nechtěně zmenšil spodky o několik čísel. Dávalo to smysl, jak jsem vysvětlil otci Benjaminovi – opat jako muž církve stejně neměl moc využití pro „vybavení“, které tam dole schovával.

Následně jsem se dostal do kuchyně, pak k bylinkáři – bylo až směšně snadné se z těchhle úkolů nechat vyhodit – a nakonec do pivovaru, což byla práce, pro kterou jsem se celkem hodil. Ještě jsem vypomáhal v zahradě. Nebylo to tak špatné, jak jsem si představoval, protože mě to aspoň dostalo ven. Přesto to bylo hodně, hodně daleko od exotických zemí a statečných činů, po kterých jsem toužil.

Povzdechl jsem si. Kdysi mě otec poplácal po rameni a řekl: Poznáš den, kdy se staneš mužem, chlapče. Poznáš, až ta chvíle přijde.

Odfrkl jsem si. Mohl bych tady v opatství žít až do sta let, aniž bych zažil výzvu, která by ze mě udělala muže. Navždy bych zůstal nešťastnou, pomalu se scvrkávající duší.

Vyškrábal jsem se na strom a pak zamířil ke stájím. Když mezek zabučel, rychle jsem se proměnil zpátky do lidské podoby.

„Pšššt,“ uklidňoval jsem Ritu a poplácal ji po krku. „Hodná holka.“

S Rosie byly jediné ženy v opatství. Škoda že patřily ke kopytníkům. Obě byly nechtěnými komplici mých nočních výprav ve lví podobě, protože jsem si na konci jejich stáje nechával oblečení.

Pak jsem si rychle zakryl ústa. Měl jsem dodržovat slib mlčení. Počítalo se mluvení s mezky?

Bylo pozdě, skoro půlnoc, a přestože jsem pochyboval, že by si mě někdo všiml, znovu jsem zvířata utišil. Natáhl jsem si tuniku a prostý hnědý hábit, pak si uvázal opasek z obyčejného provazu.

Vidíte? Chudoba, tu jsem zvládl snadno. Copak jedno ze tří není dobrý výsledek?

Rukama jsem si přejel po vlasech a uhladil je. Jeden pramen, pak další a další…

Fajn, kočkovitá šelma ve mně ráda vypadala dobře. Pokud šlo o mou lví stránku, nedalo se to považovat za marnivost. Spíš to byla základní potřeba – jako jídlo, voda a vzduch.

Rita tiše zařehtala a někteří koně se ve svých stájích pohnuli – včetně krásné bílé klisny naproti přes uličku. Elegantní nově příchozí klisna, která mezi všemi těmi tažnými zvířaty kolem působila naprosto nepatřičně.

Dobrou noc, dámy, naznačil jsem rty všem. Uvidíme se zítra.

Rita a Rosie zaržály, když jsem si přes slámově zbarvené vlasy přehodil kápi a tiše se kradl přes trávník. Zastavil jsem se pod klenutým vchodem do kláštera a vklouzl dovnitř. Už jsem byl v polovině cesty po dlouhém schodišti do ložnice, když mi to došlo – na jednu věc jsem zapomněl.

Vrátil jsem se po schodech dolů, šťastný za trochu vzrušení, jakkoli bylo nepatrné.

Tucku, prosím, musíš mi pomoct, prosil mě ten večer Cyril, jeden z dalších noviců.

Po špičkách jsem prošel chodbou a vyšel na klenutou kolonádu kláštera, přičemž jsem se držel v největším stínu. Uprostřed zahrady bublala fontána, jediný zvuk, který se v opatství v tuhle pozdní hodinu ozýval.

Potřebuju, aby ses vplížil do knihovny, pokračoval Cyril.

Pohodička, zabručel lev.

Spěchal jsem od jednoho sloupu k druhému, zastavil se a pak pokračoval dál. Na každém byl vytesán jiný motiv: tu světec, tu štít, a dokonce i několik bájných bytostí… včetně ne příliš bájného draka ovinutého kolem dalšího sloupu.

Draci, odfrkl si lev. Tak vznešení a mocní, ale tak arogantní.

Tiše jsem zatlačil na těžké dveře a vstoupil do hlavní síně. Obvykle se tu konaly schůze, ale v tuhle pozdní hodinu tu panovalo až děsivé ticho. Zamířil jsem ke schodům v pravém rohu, které vedly do druhého patra.

Kdybych neměl tajnou misi, vydal bych se po širokých rovných schodech na druhém konci budovy. Zadní schodiště bylo pro muže, který se plíží jako zloděj, lepší volbou. Když jsem točité schodiště obcházel, zůstával jsem ostražitý a uši měl nastražené.

Zanechal jsem po sobě pár čmáranic, vysvětloval Cyril, sepjal ruce a zrudl. Takové, které nemají v knize o svatých věcech co dělat.

Ušklíbl jsem se. Cyril nebyl jen nejlepším zpěvákem opatství – byl také nejlepším ilustrátorem v písárně, kde se pracně kopírovaly nejcennější knihy z knihovny. Ale stejně jako ostatní novicové trpěl příliš aktivním, neukojeným libidem.

Někteří chlapi si tyhle pudy vybíjeli na sobě. Další si je vybíjeli jeden na druhém. To dávalo smysl, i když jsem k tomu neměl sklony – ani jsem nebyl tak zoufalý. Přesto. Mým nepříliš uspokojivým řešením byly živé fantazie v noci v posteli, kdy jsem si znovu vybavoval všechny sladké polibky a žhavé doteky svého bývalého života – a přidával k tomu pořádnou dávku vlastní představivosti.

Umění bylo Cyrilovou formou uvolnění, i když jsem pochyboval, že by to tak opat nazval. Jednou jsem si Cyrilovy čmáranice prohlédl a dobře jsem se pobavil. Většinou zobrazovaly nahé muže a ženy, jak si to rozdávají v posteli, i když detaily ukazovaly, že Cyril pracuje spíš s fantazií než se zkušenostmi. Tedy pokud neznal nějaké opravdu divoké polohy, nad kterými by se zarazil i sexuchtivý akrobat.

To byly čmáranice, které tam zanechal. Cyril neměl odvahu plížit se v noci přes opatství, a tak mě poprosil, abych je vyzvedl. Dalo by se říct, že to byla záchranná mise, i když ne taková, jakou jsem si kdysi představoval.

U vchodu do písárny jsem se zastavil a zorientoval se. Tři řady po čtyřech stolech, všechny pečlivě uklizené. V pravém vzdálenějším rohu každého z nich byla nádoba na brka, kalamáře a štětce, pod každým stolem skříňka na zbytky pergamenu. Přistoupil jsem ke třetímu stolu napravo a začal se přehrabovat ve věcech na něm.

Písárna měla největší okna v opatství, aby sem pronikalo co nejvíce denního světla. I teď v noci propouštěla dost měsíčního svitu na to, abych rozeznal kresby. Na prvním útržku byl náčrt písmene S, jehož křivky vyplňovaly řady pánů a dam. Na dalším bylo písmeno B plné krásných lilií. Pak přišel roh s dámou hladící jednorožce a dole byl světec, který sekal do obrovského šneka.

Uchechtl jsem se. Tak tohle bylo umění, se kterým jsem souzněl.

Listoval jsem dál a zastavil se jen, abych si odfrkl u špatně nakresleného lva. Pokud obrázek neměl zachycovat měňavce v procesu proměny, měl příliš lidské rysy. A která kočkovitá šelma, co si váží sama sebe, by takhle vyplazovala jazyk?

Viděl jsem snad všechno – zvířata, rostliny i mytologické bytosti. Ale žádné postelové dovádění.

Pokud nebudou na mém stole, musí být u projektu, na kterém pracuju, řekl Cyril. Možná se připletly mezi papíry, které otec Benedikt posbíral, aby je odnesl nahoru do knihovny. Ach bože! Jestli je někdo najde…

Zamířil jsem zpátky k točitému schodišti a nahoru do dalšího patra. Všude panovala naprostá tma. Orientoval jsem se hlavně po hmatu, a nakonec jsem se objevil na malém schodišti s oknem, které bylo dost velké na to, aby propouštělo trochu světla. Zadní dveře do knihovny byly zamčené, ale já už jsem byl v opatství dost dlouho na to, abych na horním rámu nahmatal klíč. O několik vteřin později dveře cvakly, já je otevřel a vstoupil do knihovny.

Usmál jsem se, protože moje tajná mise mi připadala tajnější než předtím a v žilách mi stoupal adrenalin – to se mi v knihovně stalo poprvé.

Zamířil jsem ke stolu, který jsem v tlumeném světle jen tak tak rozeznal, ale nedošel jsem k němu. Stín, který se na mě řítil zprava, jsem zachytil, až když bylo pozdě. O zlomek vteřiny později mě přitlačil ke kamenné zdi a přišpendlil s rukama bolestivě staženýma za zády.

Pramen hedvábně černých vlasů mi spadl přes rameno a polechtal mě na tváři. Pak se mi do krku zaryla čepel a někdo zasyčel: „Hni se a jsi mrtvý.“

Nehýbal jsem se a hrál podle jeho pravidel jen tak dlouho, abych v útočníkovi vyvolal falešný pocit jistoty. Pak jsem se vymanil z jeho sevření a praštil s ním o zeď. Nůž s cinknutím dopadl na kamennou podlahu. Přišpendlil jsem ho přesně tak, jak držel on mě, s loktem na jeho zádech, abych se pojistil. Naklonil jsem se blíž a zasyčel mu do ucha:

„Hni se a jsi mrtvý.“

Všechno to proběhlo tak rychle, že se mi smysly vzpamatovaly až o zlomek vteřiny později. Pak se mi rozšířilo chřípí a myšlenky se zastřely při její nebeské vůni lučních květin.

Pak mysl dohnala můj nos a já se zamračil. Počkat. Její vůni?

Lev zavrněl. Ano, její. Je to žena.

Kapitola třetí

MARIANA

Útočník byl aspoň o hlavu vyšší a vážil dvakrát tolik co já. Ať jsem kopala nebo se bránila sebevíc, nemohla jsem se osvobodit.

Pak zaváhal a sevření povolilo. Vymanila jsem se z jeho sevření a vytáhla z rukávu náhradní dýku. Držela jsem ji mezi námi a téměř jsem cenila zuby.

„Dej ze mě ty pracky pryč!“

Zamrkal a o krok ustoupil. „Ehm… jsou z tebe pryč.“

Zamračila jsem se. Jen drobný detail.

Měla jsem zapálených jen pár svíček, ale jejich světlo ozařovalo světlé vlasy, které vypadaly jako zlatý len pod letním sluncem. Trocha měsíčního světla, která se vkrádala okny, našla jantarové oči a rozzářila je.

„No, před chvílí jsi je na mně měl,“ odsekla jsem. Když zvedl obočí, rychle jsem si uvědomila, jak hloupě to vyznělo.

„Ehm… omlouvám se?“ nabídl.

Napřímila jsem se do plné výšky, což mě zvedlo jen k jeho rameni. Čert ho vem. Hranatá čelist posetá strništěm stejné barvy jako jeho vlasy byla přímo přede mnou. Pohledem jsem přeskočila k vesmíru v jeho očích, sklouzla níž a zastavila se na ostře řezaných tvářích, dokonalých rtech a pak na krku. Ten pokrývalo dost svalů na to, aby bylo jasné, jak je stavěný zbytek těla.

Trochu jsem se zachvěla. „Co ti dalo právo mě vůbec popadnout?“

„Ty jsi mě chytila jako první.“ Pak se zarazil a připlácl si ruku na ústa.

Zírala jsem na něj. Co to s tím chlapem bylo?

Celý život jsem byla připravená na scénář únosu nebo vraždy, jen tak pro jistotu. Dvakrát jsem si tím opravdu prošla a bojovala o život. Muži mě také obtěžovali v několika méně nebezpečných situacích. Ale nikdy jsem nepotkala muže tak… tak…

Hledala jsem správné slovo. Divného? Nepředvídatelného?

Krásného, zašeptal mi v hlavě smyslný hlas.

Pravda, vlasy měl tak světlé, jako já tmavé, a jeho oči byly tak jasné, jako moje černé.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se konečně.

Pohnul rukou. „To jen…“ Pak si znovu zakryl ústa a zamumlal skrz prsty. „Sakra. Porušil jsem to. Zase.“

Rozhodně nejpodivnější zabiják, s jakým jsem se kdy setkala.

„Co jsi porušil?“

„Svůj slib mlčení.“

Ukázala jsem na jeho ruku. „Jsem si naprosto jistá, že mluvení je mluvení, i když to děláš přes prsty.“

Pak jsem se proklela. Proč jsem se s tím bláznem vůbec bavila?

Svěsil ramena. „Máš pravdu. Asi nemá moc smysl pokračovat.“ Povzdechl si. „Dokud mě nepřinutí znovu složit slib, předpokládám.“

Kdo byli oni? Kdo byl on?

Byl oblečený jako mnich, ale musel to být ten nejhorší převlek, jaký jsem kdy viděla.

Hábit mu možná padl, ale rozhodně mu neslušel. Působil, že je mu v tom asi tak pohodlně, jako by bylo mně v kousavých, naškrobených šatech s límečkem.

Potají jsem zavětřila a ztuhla. Nebyla to jen profese, co skrýval. Ten muž byl také měňavec. Nějaký druh kočkovité šelmy, pokud jsem se nemýlila.

Jak jsem to věděla? No, taky jsem měla svá tajemství.

„Drž se zpátky,“ varovala jsem ho, když ke mně natáhl ruku.

Strhl ji zpátky. „Držím. Chci říct, provedu. Chci říct, promiň.“

Na zabijáka byl zdvořilý, ale opravdu, o co tu šlo?

Trochu zašilhal, když se očima zaměřil na hrot mé čepele. Musela jsem uznat, že to bylo docela roztomilé.

„S dýkou to umíš,“ mávl rukou směrem k mé čepeli.

Usmála jsem se. Bylo příjemné, když mě někdo ocenil za dovednost, na které jsem tak tvrdě pracovala.

Pak to všechno zkazil tím, že vyhrkl: „A páni. Jsi nádherná.“

Rozzuřeně jsem zamávala dýkou, ale zdálo se, že si toho nevšiml.

„Taky bojuješ nečestně.“ Uznale přikývl.

„Ty ne?“

„Raději tak mluvím.“ Uchechtl se, ale pak se zarazil. „Špatný vtip, promiň. Já jen, že už jsem tady tak dlouho…“ Potřásl hlavou, až se mu ta blonďatá hříva zavlnila. „To není dobrá výmluva.“

S povzdechem se otočil zpátky ke zdi a strčil si ruce za záda. Co dělal teď?

„Ještě jednou se omlouvám,“ řekl, i když jeho slova tlumila zeď.

Zírala jsem na něj. Cože?

„Jen do toho.“ Zavrtěl rukama za zády. „Dělej, co musíš. Zasloužím si to nejhorší.“

Určitě to byl nějaký trik. Musela jsem se mít na pozoru.

Ale bylo to těžké. Čím dál těžší, protože něco v něm mě přitahovalo a šeptalo: Můžeš mu věřit.

Můžeme mu věřit, souhlasilo mé druhé já.

Hlas kdesi hluboko v mé duši to poselství zopakoval ještě zlověstněji: Musíš mu věřit.

Pak jsem se vzpamatovala. Nemohla jsem věřit nikomu, obzvlášť kvůli rodinným tajemstvím, která nikdo nikdy nesměl odhalit.

Málem jsem ustoupila, jak jsem se bála, že by mohl nějak zachytit můj pach. Nepravděpodobné vzhledem k tomu, jak byl můj pach slabý a neobvyklý. Většina lidí – dokonce i měňavci – ho přisuzovala květinovému parfému.

Místo toho jsem podlehla pokušení a přiblížila se k němu. V podstatě jsem stála dost blízko na to, abych ho mohla políbit, ale místo toho jsem se špičkou čepele dotkla jeho zad. Širokých, svalnatých zad. Z toho a z představy polibku se mi trochu rozklepala kolena.

„Do toho,“ pobídl mě.

Políbit ho? Zabít ho? Co tím myslel?

„Do čeho?“ zeptala jsem se.

„Do toho, co jsi chtěla udělat, až mě přemůžeš.“

Zamračila jsem se. Upřímně řečeno, tak daleko jsem nepřemýšlela. Všechny plány sebeobrany, které jsem se naučila, počítaly s tím, že křik přivede stráže, které přiběhnou na mou obranu. Buď to, nebo bych utekla. Jenže já byla přesně tam, kde jsem chtěla být. Proč bych měla odcházet?

Ustoupila jsem, dýku stále připravenou. „Kdo jsi? Co tu chceš?“

Pomalu se otočil. Tohohle obličeje byla v klášteře rozhodně věčná škoda. I toho pevného, svalnatého těla. Měl by být na křížové výpravě s mým kmotrem, králem.

„Já jsem Tuck.“

„Tuck a dál?“

Pokrčil rameny. „Prostě Tuck. Jsem mnich. Tedy, učím se jím být.“

„Cha. Tomu ani na minutu nevěřím. Poslal tě princ Jan, že jo?“

Naklonil hlavu. „Poslal mě princ Jan, abych…?“ Pak mu postupně ztvrdl výraz a vystrčil čelist, až působil rozzlobeně. „Počkej. Jsi v nebezpečí? Jde po tobě?“

V hlase mu zazněla naděje, jako by roky čekal na krásnou dívku, kterou by mohl zachránit.

Uf, ne, děkuju. Nečekala jsem a rozhodně jsem nepotřebovala zachránit.

Pak vytřeštil oči a vypadal ještě vzrušeněji. „Ty jsi tu byla uvězněná?“

Bože, muži a jejich komplex udatného rytíře!

Dala jsem si ruce v bok. „Ne, nebyla. A i kdyby, opravdu si myslíš, že bych svůj osud nechala na náhodném muži, který by mě přišel zachránit ve správný čas? A samozřejmě by za to nic nechtěl. Pouze mou ruku a navždy mě polapit jako svou spolunocležnici.“

Zamrkal. „Ach, to mě nikdy nenapadlo.“

Odfrkla jsem si. „Jsi tak dobrý lhář, nebo jsi z jiné planety?“

Poškrábal se na hlavě. „Myslím, že se klášter počítá jako jiná planeta.“

Zase odrazil můj argument. Přesto jsem se měla na pozoru. Muži chtěli vlastnit, nárokovat si. Využívat a zneužívat, jak se jim to hodilo. Jistě, existovaly výjimky, ale ty byly tak vzácné, že bylo nejlepší zařadit cizince do té hlavní kategorie.

„Přísahám, že jsem mnich,“ pokračoval. „Možná ne z vlastní vůle…“

Protočila jsem oči. „To není zrovna silný argument,“ podotkla jsem.

„Víš, jsi dost matoucí.“

On měl teda co říkat.

„Dveře byly zamčené,“ podotkl a stále se držel své směšné teorie o tom, že dívky potřebují zachránit.

Ukázala jsem na velký bronzový klíč na nedalekém stole. „Zevnitř. Ale možná že odteď budu pro jistotu přistrkovat ke dveřím stůl.“

Zvedl ruce. „Nejsem tu, abych ti ublížil.“

„Ne? Takže se o půlnoci potuluješ po chodbách opatství, abys…?“

Gestem ukázal na stůl. „Jsem tu kvůli nějakým skicám.“

Zamračila jsem se. Byl opravdu šílený. Knihovna byla plná neocenitelných pokladů, od staletých biblí po zaprášená umělecká díla. A on chtěl jen nějaké skici?

Tohle byl rozhodně ten nejbláznivější lví, tygří nebo leopardí měňavec, jakého jsem kdy potkala.

Rozhodla jsem se pro lva. Jednak byli v téhle části světa běžnější a jednak byli z velkých koček nejupovídanější.

„Jakým skicám?“

Zazubil se a povytáhl obočí. „Takovým, které by krásná dáma nejspíš neměla vidět.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Ach ano. Jako krásná dáma musím být chráněna před mnoha věcmi. Od krvavých ran přes nahá těla až po sex.“

Vypadal trochu zaraženě, že jsem vyslovila to třípísmenné slovo, ale rychle se vzpamatoval.

„No, jestli je chceš vidět…“

Zvedla jsem ruce. „Ne, nechci je vidět. A pohoršuje mě, že ty chceš.“

Rázně zavrtěl hlavou. „Potřebuju je pro přítele!“

„Ha. To se vsadím.“

„Opravdu!“

Šílené bylo, že jsem se přistihla, jak mu chci věřit. Důvěřovat mu. Dozvědět se o něm víc.

„Prohlížet si neslušné umění není dobrý koníček pro někoho, kdo si vybral duchovní cestu,“ poznamenala jsem.

„Není to můj koníček. A nejsem tu z vlastní vůle, věř mi.“ Zachmuřeně škubl za hnědý hábit. „Jediná část, která se mi líbí, je ta kápě.“

Zvedl ji a nasadil přitom výraz nebezpečného zabijáka. Když ji zase sklopil a blýskl širokým úsměvem, představila jsem si…

„Byl bys lepší minstrel než mnich,“ konstatovala jsem.

„Byl bych ještě lepší rytíř.“ Vytáhl se do plné výšky, takže působil opravdu přesvědčivě.

„Tak co tady děláš?“

„Však víš… třetí syn a tak.“

Aha. Jasně. Podle tradice pozemkové šlechty dědil první syn rodinný titul, půdu a bohatství. Od druhého syna se očekávalo, že se stane rytířem a statečnými činy přinese slávu rodinnému jménu. Smolné číslo tři bylo předurčeno k životu v klášteře. Kdybych měla bratry a nebyla jedináček, platilo by pro mou rodinu totéž.

Pak zakroutil hlavou. „Tak to je moje výmluva. Co tady děláš ty?“

„Jsem jen host, který hledá duchovní vedení.“

Zakuckal se. „No, hodně štěstí. Jsem tu už šest měsíců a žádné jsem nenašel.“

„Tak to možná není to, co hledáš.“

Trvalo mu dlouhou, tichou minutu, než to strávil, a pak si tiše, poraženecky povzdechl.

„To řekni opatovi.“

Krátce se ponořil do smutku a sebelítosti. Ale to zřejmě nebylo v jeho povaze, protože se hned vrátil k optimistickému a zvědavému postoji. Očima bloudil po místnosti a prohlížel si lehátko, na kterém jsem dřímala, i těch pár věcí, které jsem si přinesla a které se vůbec nehodily do knihovny.

„V opatství je pokoj pro hosty. A přesto jsi tady nahoře.“

„Ráda si čtu.“

Na rtech mu zahrál drobný úsměv. „Asi musíš. A vyšíváš.“ Ukázal na projekt, který jsem nechala vedle postele.

„Je oděna…“ Ve slabém světle začal číst, pak se podíval nahoru a povytáhl obočí.

Obrátila jsem oči v sloup. Dál jsem se nedostala. „Je oděna silou a důstojností,“ dokončila jsem podrážděně.

Ušklíbl se. „A zatraceně dobrou dýkou.“

„Ne jednou, tak si dávej pozor.“

Popravdě řečeno, vyšívání bylo jen zástěrka, aby si lidé mysleli, že jsem bezmocná dáma.

Ha. Jen ať si to myslí, zažertoval vnitřní hlas.

Umlčela jsem svou skrytou stránku a dýkou gestikulovala ke dveřím. „Je čas, abyste šel, pane Tucku.“

Zdálo se, že ho ta část s panem pobavila. Možná to bylo podobné, jako když mě těšilo, když lidé před mým jménem vynechali slovo panna. Mariana se ke mně hodila mnohem víc než ta povýšená, spanilá panna Mariana.

Tuck přikývl. „Asi ano. Ale nejdřív opravdu potřebuju ty skici.“