Layla Fae, Ďáblův pakt

série Jaga a ďábel – kniha 1.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2026. Vydání 1.

Z anglického originálu Devil's Deal

Vytiskla tiskárna Finidr – Český Těšín

Front cover design by Layla Fae

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2026 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2024 Layla Fae

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-77-5

Print: ISBN 978-80-53012-78-2

Anotace

Ďábel touží po mé duši. Vábí ho jako vůně čerstvé krve.

Ale já se nebojím.

Během noci letního slunovratu udělám něco pošetilého. Zlákaná magickým ohněm se přiblížím k bohům v jejich posvátném kruhu. Jsem jen obyčejná smrtelnice, jedna z mnoha. Neměla bych si vysloužit jejich pozornost.

Jenže za majestátními postavami bohů se rýsuje stín. Z jeho temnoty září zlověstné žluté oči. Vyzývá mě k tanci. Pařáty mi sevřou pas a otáčejí mě v rytmu dusotu kopyt, zatímco mi démonický hlas šeptá do ucha svůdné lži. Jen jednu noc, a pouze jednu, mu dovolím, aby se mě dotýkal.

Když se ráno bohové vracejí do svých svatyní, on zůstává. Krvelačný stín mě pronásleduje, temný plášť mě skrývá před sluncem i před paprsky naděje. Kamkoliv vkročím, květiny vadnou a děti onemocní, zasažené jeho dusivou temnotou. Čím víc ho zaháním, tím těsněji mě obklopuje – svými drápy mě svazuje a svou vůlí se snaží ovládnout mou duši. Bere mi kmen, ničí mi život a snaží se mě zlomit, abych přijala jeho nabídku. Ale na ďábla čeká překvapení.

Možná mu dám své tělo, ale nikdy se nezlomím. A protože nemám co ztratit, jsem připravena bojovat.

Ďáblův pakt

Jaga a ďábel – 1

Layla Fae

Devil's Deal

Jaga and the Devil

Book 1

Věnování

Pokud vám někdo někdy řekl, že ve svém životě potřebujete Ježíše, dovolte mi ho opravit. Ve svém životě potřebujete ďábla – takového, který z vás vy**** všechno svaté.

Varování ohledně obsahu

Upozorňujeme, že se jedná o temnou fantasy romanci. V žádném případě není bezpečná a romance i svět jsou prošpikovány temnými prvky. Naleznete zde mnoho provokativního obsahu. Detailní seznam naleznete na stránkách www.laylafae.com

násilí, smrt, krev, zmrzačení

domácí násilí, sexuální napadení, manipulace

ztráta (včetně ztráty dítěte), neplodnost

sebevražda

toxické vztahy, nerovnováha moci, stalking

orgie, pochybný/problematický souhlas

explicitní sexuální scény

prvky temné erotiky (škrcení, pití krve, kink motivy)

Folklór

Ačkoliv je tato kniha založena na slovanských mýtech a folklóru, nejde o zcela přesné znázornění. Děj a postavy jsou pro mě vždy na prvním místě, navíc neexistuje sjednocená verze slovanské mytologie. Každý mýtus má několik verzí. A samozřejmě, bohy je nutné změnit, jakmile z nich uděláte knižní postavy. Božstva a příšery z mytologie jsou často ploché a jednotvárné. To jsem nemohla připustit.

Přesto jsem se na psaní série Jaga a ďábel důkladně připravila. Seznam zdrojů najdete v bibliografii na konci knihy. Všechny mé zdroje jsou v polštině.

Toto je fantasy román. Všechny postavy, místa, události, filozofie, ontologie a metafyzika světa, stejně jako další prvky v této knize, jsou fiktivní. Představený svět není založen na žádném existujícím místě ani historickém období.

Názory a úsudky vyjádřené postavami neodrážejí názory a úsudky autorky.

Dějová linie

Toto je první kniha ze série. Přestože se dějová linie na konci této knihy uzavře, příběh Jagy a ďábla zdaleka nekončí.

Slovníček

Postavy

Perun

Bůh hromu, vládce Slávu a smrtelného světa, Velesův bratr. Společně s Velesem stvořil svět. Přebývá ve větvích Velkého stromu ve Vyraji. Je nejmocnějším z bohů.

Veles

Perunův bratr a spolustvořitel světa. Král Návu, který vládne magii a mrtvým. Byl vyhnán svým bratrem, na staletí připoután ke kořenům Velkého stromu kvůli jejich soupeření o moc a Perunovu manželku Mokoš.

Mokoš

Bohyně života a plodnosti, matka země, Perunova nevěrná manželka. Ženy, zejména těhotné matky, se k ní modlí a prosí o požehnání.

Stribog

Bůh větru, syn Peruna a Mokoš.

Svarog

Perunův syn, stvořený z ohně. Je božským kovářem, který pracuje v Perunově kovárně.

Chors

Bůh měsíce, syn Velese. Byl stvořen z vod řeky věčnosti v Návu. Někdy se jeho jméno používá k označení měsíce, např. Chors je vysoko na obloze.

Rod

Bůh, který po smrti vede duše do Vyraje, syn Velese a Mokoš.

Dažbog

Bůh slunce, stvořený Svarogem, božským kovářem, který pracoval v Perunově kovárně. Nosí štít ze zlata, který vnáší světlo do světa smrtelníků. Někdy se jeho jméno používá k označení slunce.

Jitřenka

Bohyně úsvitu, dcera Mokoš a Dažboga. Každý den otevírá brány Vyraje, aby vyprovodila svého otce na jeho každodenní pouť po obloze.

Nyja

Bohyně smrti, zvaná také matka posledního vydechnutí a matka navek. Přebývá v Návu a velí Velesovým armádám. Ve světě smrtelníků je to ona, kdo provází duše zemřelých dětí do Návu.

Rožanice

Trojčata, dcery Roda a Mokoš. Pro jejich incestní původ je Perun vyhnal do Návu. Po propuštění jim dal za úkol vtisknout na čelo každému novorozenému dítěti jeho osud.

Ďábel

Jedno z označení ďábla. Stejně jako všechna jména ďábla je považováno za prokletí a přináší smůlu.

Satan

Jiný název pro ďábla.

Wisla

Jedna z nejmocnějších rusalek. Byla po ní pojmenována nejdelší řeka v Polsku.

Zaříkávačka

Žena, která se zabývá léčením a porody. Připravuje bylinné léky, provádí operace a rodí děti.

Žrec

Slovanský kněz, výhradně muž. Věští z vnitřností, modlí se k bohům a pomáhá řešit problémy nadpřirozené povahy. Obvykle žije v celibátu.

Místa, svátky a bytosti

Běs

Jedno z jmen ďábla, ale také běžné slovo označující jakoukoliv nadpřirozenou, zlou bytost.

Divoženka

Humanoidní běs, který krade lidské duše a unáší novorozené děti.

Domovoj

Duch domu, který se stará o domácnost a hospodářská zvířata výměnou za jídlo.

Dušičky

Noc mrtvých, která se slaví na podzim Obětiny v podobě jídla se rozkládají, aby přilákaly duše mrtvých z Návu, a provádějí se obřady a modlitby, které mají pomoci živým rozloučit se se zesnulými.

Klobouk

Nadpřirozená bytost, která připomíná velkého černého ptáka. Jakmile je pozván do něčího domu, okrádá sousedy, aby za odměnu v podobě jídla zajistil svému hostiteli obživu.

Kobold

Nadpřirozená bytost žijící v lesích, která připomíná malého černého medvěda. Pokud je vyprovokována nebo hladová, dokáže napadnout smrtelníky.

Licho

Nadpřirozená bytost žijící v lesích, tradičně považovaná za viníka všech neštěstí. V řeči se může vyskytovat ve frázi licho ví, což znamená nikdo neví, nebo jako prokletí ať si tě licho vezme.

Můra

Běs, který se objevuje uprostřed noci a sedá si na hruď své oběti. Věří se, že je vyslán jinou osobou z nenávisti nebo žárlivosti.

Navka

Duše mrtvého dítěte, která má podobu malého černého ptáka.

Polednice

Běs stvořený z duše mladé ženy, která zemřela strašlivou smrtí nebo spáchala hrozný zločin. Polednice straší v létě na polích, proklíná pracovníky úpalem a připravuje je o rozum. Sílu čerpá ze slunce a dokáže ji využít i k zabíjení.

Rusalka

Vodní nymfa, která svádí smrtelníky, aby se utopili, a mohla se tak nasytit jejich životní silou. Rusalka se může proměnit v krásnou lidskou ženu. V přirozené podobě je pokryta šupinami.

Stryga

Běs zrozený z duše ještě nenarozené dívky nebo mladé ženy. Přes den odpočívá a v noci loví lidi, aby pila jejich krev a jedla jejich vnitřnosti. Strygy jsou známé svými hrůzostrašnými výkřiky.

Upír

Lidé, kteří byli zlí nebo zemřeli za strašlivých okolností, se po smrti mohou proměnit v upíry. Upíři pijí krev, aby přežili. Upíra lze zabít pouze tak, že mu useknete hlavu a vložíte mu ji mezi nohy do hrobu.

Víla

Běs, který se zjevuje jako nádherná mladá žena. Svádí muže a po pohlavním styku je zabíjí.

Kupadelné svátky

Slovanské oslavy letního slunovratu, jeden z hlavních slovanských lidových svátků. Oslavy zahrnují rituály a hry spojené s manželstvím a plodností.

Náv

Mytická země mrtvých, doména Velese. Lidové pověsti jej popisují jako podzemní svět tunelů a jeskyní, obývaný dušemi mrtvých, draky a dalšími mytickými tvory. Říká se, že je děsivý a krásný zároveň.

Sláv

Mytická země obývaná veškerými bytostmi ze slovanského folklóru. Sláv zahrnuje Vyraj a Náv a obyčejní smrtelníci do něj nemohou vstoupit, dokud nezemřou a nejsou odvezeni do Návu.

Vyraj

Bájná země, kde sídlí Perun se svými bohy. Uprostřed Vyraje roste Velký strom.

Kapitola první

Oběť

Než začneme.

Na konci této knihy se nachází bonusový obsah k tomuto příběhu. Tak si ho nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Běžím temným lesem. Do tváře mě šlehají vysoké kapradiny, ale nemám sílu křičet ani kvílet bolestí. Každičký nádech pálí, plíce a břicho mi hoří námahou. Netuším, jak dlouho už běžím.

Vím jen jedno – nikdy to nezvládnu.

Zachytím se kmene dubu, abych se prudce stočila doleva. Drsná kůra mi sedře dlaň a slaný pot v ranách pálí. Prosím, modlím se v duchu, ale vím, že mi nikdo neodpoví. Pocit bezmoci v hrudi sílí s každým hlasitým smíchem, který se za mnou ozývá.

„Utíkej, ty ďáblice! Brzy to bude za tebou!“

Neodvažuju se ohlédnout. Vím, že nemám šanci. Jsou starší než já a jejich dlouhé nohy se s lehkostí a sebejistotou prodírají porostem. Ječí a vyjí jako vlci. Jsem vyděšená. Srdce mi nemůže bít rychleji, tělo nemůže být napjatější.

Divoký maliník mi rozedře holé paže, když kolem něj proběhnu. Nemám sílu ani syknout bolestí.

„Utíkej, utíkej! Doveď nás ke svému bestiálnímu otci!“ Dagin křik je plný vzteku – a mnohem blíž než ostatní.

Pohltí mě panika. Snažím se zrychlit, ale nohy se mi mění v rozmazané bílé skvrny v zeleném listí. Je mi dvanáct let, na svůj věk jsem rychlá a silná. Jenže nemohu konkurovat čtrnáctileté dívce, která se den co den dosyta nají.

Dýchám ztěžka, hlasitě jako měchy v kovárně. Dagin otec je vesnický kovář. Když za ním moje matka přišla, aby jí opravil zlomený srp, naúčtoval jí dvakrát víc, než bylo obvyklé. Mlčky zaplatila a sklonila hlavu.

Ale to bylo před několika měsíci. Teď je podzim. Pozdní podzim, kdy v noci mrzne tráva. Je chladno, ale zimu necítím, protože se mi tělo zahřívá námahou.

„Dostanu tě, ty ďáblovo sémě!“

To je Jaromír, Dagin nápadník. Je mu šestnáct a je největší z mých tří pronásledovatelů. Učí se kovářem a jeho rodiče vlastní největší pole v okolí vesnice.

Mohl mě chytit už před několika hodinami, ale Jaromír rád prodlužuje utrpení. Loni na podzim mě svázal a spustil do staré studny, kterou dnes už skoro nikdo nepoužívá. Visela jsem tam na provaze, napůl pod vodou a třásla se zimou, dokud mě večer nenašla matka.

Mohl mě tehdy prostě hodit do řeky, tam, kde je proud nejsilnější. Během několika minut bych byla mrtvá. Ale nemyslím si, že mě tenkrát chtěl zabít. Chtěl jen, abych trpěla.

„Ďábel tě nezachrání, čarodějnice!“

Hrudník mě pálí tak, že mám nutkání kašlat. Každý nádech je utrpením. Vím, že jsem odsouzená k zániku. Dřív mě mučili pro zábavu. Tehdy mi také říkali čarodějnice, ale nebylo to vážné. Ne tak jako teď.

Nejsem dítě ďábla. Každý ví, že můj otec Ratko byl nicotný bard. Odešel krátce po mém narození a o dva roky později se vrátil tak nemocný, že strávil v matčině chalupě sotva týden, než zemřel. Wiosna mi to řekla. Nebyla jsem tehdy dost stará, abych si ho pamatovala.

Podstatné je, že každý ví, kdo byl můj otec. A přesto mě dál nazývají ďáblovým potomkem a čarodějnicí. Mam rudé vlasy jako západ slunce, a tak šeptají, že jsem dcera Velese, pána podsvětí. Kéž bych jim mohla vysvětlit, jak hloupé to je.

Veles je pánem noci. Vlasy má tmavé jako havraní křídla a oči černé jako propasti beznaděje. Kůži má bledou, protože žije hluboko v kořenech Velkého dubu, a jeho plášť je utkán ze stínů. Vůbec se mu nepodobám.

Vlasy mám po svém skutečném otci. I když měl Ratko hnědou hřívu, podle mé matky měl vousy s rezavými odstíny. Rysy jsem zdědila po ní – sluncem opálenou pleť s pihami a plné, červené tváře jako jablka.

Teď ale nejde o moje vlasy.

Všechno se mi točí a s narůstající hrůzou ztrácím kontrolu nad vlastním tělem.

Zakopnu o vyčnívající kořen. Svět se na okamžik nakloní, vše se zpomalí a potemní, rukama máchám do stran. Kdybych se jen mohla něčeho chytit, čehokoliv, abych se udržela na nohou…

Teď bych se chytila i ďáblovy ruky.

I když vím, že je to marné, pořád bojuju. Dokud utíkám, existuje šance.

Ale jestli spadnu…

Zachytím se nízko visící větve a znovu naberu rovnováhu. Hned jak za sebou uslyším Dagin triumfální výkřik, rozběhnu se a skočím do houštiny kapradin vyšších než já. Daga zklamaně zavrčí, ale vlastně jí stačí, když bude dál utíkat.

Jsem tak vyčerpaná, že se mi motá hlava. Brzy se mi rozmaže zrak. Upadnu a bude po všem. Tentokrát nadobro.

Už nejde jen o hloupé žerty a nadávky. Miroslav, Jaromírův přítel, si na hon přinesl obětní nůž. Vím, co to znamená.

Zabijí mě.

Jako by to chtěl potvrdit, Miroslav zařve: „Tvá krev smyje kletbu, čarodějnice!“

Vyřítím se z kapradí a znovu změním směr, nohy mi kloužou po kamenech porostlých mechem. Někdo je přímo za mnou, těžký dech mi vane do šíje. Každou chvíli se kolem mého copu ovinou silné prsty a zatáhnou.

Utíkám.

Kdybych se mohla zastavit a všechno vysvětlit, možná by mě vyslechli. Ale na slova nebude čas. Jakmile mě dostihnou, nůž se mi zanoří hluboko do těla.

Nechci umřít. Nezasloužím si to. Ať si myslí cokoliv, moje smrt žádné prokletí neodstraní. Bude zbytečná.

Nemohu za to, že minulý týden uhynulo šest prasat a že Dagina sestra porodila mrtvého syna. Ani jsem nepomáhala při porodu. Byl těžký a Wiosna ho zvládla sama.

Donedávna by mi nikdo nic z toho nevyčítal. Vesničané by šli za žrecem a řekli mu, že by měl bohům přinášet lepší oběti. Má za úkol udržovat nás v jejich přízni. Když zemřou prasata nebo novorozenci, lidé si obvykle stěžují jemu.

Jenže dnes ráno jsem se probudila s fialovým pravým okem. Ne s modřinou. Fialovou barvou. Až dosud jsem měla obě oči zelené jako listy kapradin. Nevím, proč jedno změnilo odstín. Ani jsem si toho nevšimla, dokud mě Dagina matka neuviděla a nevykřikla.

Nazvala mě ďáblovým potomkem. Řekla, že jsem konečně odhalila svou pravou tvář. A že zaplatím za to, že jsem proklela její rodinu.

Od rána do pozdního odpoledne se její slova roznesla po vesnici a přerostla v činy.

Teď mě starší děti chtějí obětovat, aby si znovu získaly přízeň bohů. Moje prolitá krev má být klíčem k jejich slávě.

Daga však chce jen smýt svůj smutek a strach. Ztratila synovce a málem přišla i o sestru.

„Dost už!“ Jaromírův křik je tak blízko, že v ledovém větru cítím jeho těžký dech.

Snažím se zrychlit, ale tělo mě neposlouchá. Oči mě klamou a země se zdá být mnohem dál. Jako bych byla vysoká, vysoká jako vrcholky stromů. Nohy mi dopadají lehce, jako by kameny byly mraky.

Ještě nejsem mrtvá, a přesto se cítím jako duch.

Prudce zahnu, abych se vyhnula trnitému keři, a příliš pozdě zvednu hlavu. Tělem narazím do starého dubu, jehož kmen je třikrát širší než já. S úpěnlivým zvukem padám na záda a hluboko v nitru mě zaplaví strach.

Zemřu tady, v lese, pod moudrým dubem. Má krev se vsákne do mechu a pronikne dolů, ke kořenům. Možná to nakonec nebude zbytečné.

Možná můj život alespoň vyživí strom. Z celého srdce v to doufám.

„Tady ne,“ zachraptí Daga, když stane nade mnou. Tvář má rudou námahou, modré oči plné triumfu. „Její krev by otrávila kořeny.“

Vykřiknu, když mě někdo chytí za kotníky a trhne. Sklouznu po něčem ostrém – zarývá se mi to do zad a trhá blůzu.

Tak je to tady. Moje poslední přání, nevyslyšeno.“

„To jsem nebyla já,“ vydechnu bolestí. Oči se mi zalijí slzami a mrkám, abych je setřela. „To dítě… ta prasata… Já ne.“

„Neskočíme na tvoje triky, čarodějnice,“ říká Miroslav a zvedne nůž. V šeru soumraku je čepel matná. „Myslíš si, že jsme hloupí?“

Ano.

Ta myšlenka mi rychle zmizí z hlavy, pohlcená přívalem strachu v hrudi. Jaromír mě odhodí na malou mýtinu a já vzhlédnu k fialové obloze, pokryté řídkými tmavě šedými mraky.

Záda mám mokrá. Ať už mi blůzu roztrhalo cokoliv, rozřízlo to i kůži.

„Je to jen barva očí,“ bráním se.

U Peruna, měla bych vstát a utéct, ale tělo mám celé ochromené. Dokážu hýbat prsty, ale nezvednu ruku. Jak dlouho jsem běžela? Slunce bylo ještě vysoko nad obzorem, když mě začali pronásledovat.

Teď už se stmívá. Byl to dlouhý běh. Není divu, že se nemohu hýbat.

Zvedá se mi žaludek a hrdlo stahuje, abych nevyzvracela žluč. Snažím se převalit na bok, ale marně. Daga mě chytí za ruce a drží mi je nad hlavou. Vykřiknu bolestí.

Jaromír si mi sedne na kolena. Jeho zarudlá, zpocená tvář zastíní stmívající se oblohu. Usmívá se na mě, krutě a ošklivě.

Když se nakloní blíž, ucítím jeho dech. Maso a zkyslé pivo.

„Měli jsme tě vyhnat už dávno. Ty a tvá ubohá matka jste jako krysy. K ničemu. Našemu kraji přinášíte jen prokletí. Ale stařešinové nikdy neposlouchali. Zbabělci. Příliš se bojí Wiosny.“

Wiosna. Moje učitelka. Zaříkávačka a porodní bába. Samozřejmě že se jí bojí. Kdokoliv se Wiosně znelíbí, zůstane bez pomoci, když bude potřebovat vyléčit nebo rodit.

„Měl by ses bát,“ říkám zlostně, protože vím, čeho je Wiosna schopná.

Jenže můj hněv je povrchní a bezmocný. Nepřehluší hluboký strach, který ve mně dřímá. Pod Jaromírovou vahou se mi třesou nohy a jeho úsměv se navzdory mým slovům rozšiřuje.

Ví, že je se mnou konec.

„Wiosna tě tady neochrání, ty malá ďáblice.“

S posledním zbytkem sil mu plivnu do tváře. Jaromír zařve a udeří mě hřbetem dlaně. Hlava mi odletí na stranu.

„Miro. Ten nůž. Ať ji to kurva bolí,“ zavrčí.

Tak to je konec. Nějakým způsobem mě nevyhnutelnost smrti zbavuje strachu. Klesá hluboko ke dnu a zanechává po sobě podivný, závratný pocit. Ústa se mi roztáhnou v úsměvu a z hrudi se vydere smích. Podívám se na Jaromírovu zuřivou tvář, na které stále ulpívá moje slina. Pak na Miroslava, který vedle mě klečí s nožem zvednutým vysoko nad hlavou.

Je bledý a nejistý, ruce se mu třesou. Samozřejmě. Nikdy nikoho nezabil. Není to tak snadné, jak to vypadá – zvlášť když má oběť potěšit bohy.

Měl by mě vykuchat jedním plynulým řezem, ale už teď vím, že to nedokáže. Kdysi jsem to dělala s Wiosnou. Bylo to těžké. Rozřezaly jsme lišku, která jí kradla slepice z kurníku. Dodnes si pamatuju, jak se z vnitřností zvedala pára, když jsem nožem prořízla srst a svaly.

Miroslav není natolik odvážný, aby to provedl tak, jak se má. Je vlastně legrační, že jsem jediná, kdo skutečně ví, jak rozříznout oběť.

„Na co čekáš?“ syčí Jaromír a zlostně se dívá na svého přítele. „Prostě to kurva udělej. Zabij tu čarodějnici.“

Vyprsknu smíchy.

Kapitola druhá

Oheň

Výrazy na jejich tvářích se mění z hněvu přes zmatení až po strach. Směju se tak silně, až se mi třese celé tělo a břicho mě bolí. Je to šílené, nepřirozené, ale nedokážu přestat. Směju se a směju, dokud mi Daga nepustí ruce a neodstoupí. Její bledá tvář se jen mihne ve tmě.

Nastala noc.

„Co to dělá?“ ptá se Daga někde za mnou. Vzdaluje se a Jaromír ji následuje, vstává a ostražitě se rozhlíží.

„Zavolala jsi ho sem, čarodějnice?“ ptá se se zaťatými pěstmi, zatímco se schoulím do klubíčka, neschopná zastavit svůj šílený smích. „Přijde?“

Donutím se vzhlédnout. Pohled mi padne na Mira. Ucukne a couvá po rukou a zadku. Nůž mu vyklouzne z ruky a zůstane ležet v mechu.

Mají strach.

Ta myšlenka prolomí můj podivný stav a smích mi uvízne v krku. Převalím se na kolena a postavím se na roztřesené nohy. S úsměvem se podívám na Jaromíra. Ten výraz mi jde snadno. Už se nebojím. Ale oni ano.

„Ach, už jde,“ blafuju. „Vypije vaši krev a vycucne morek. Bude tu každou chvíli.“

Z Daginých úst se vydere tichý výkřik, zatímco Miro piští a ustupuje ještě rychleji. Jaromír zúží oči.

Otočím se a rozběhnu. Zařve a vyrazí za mnou, přičemž se sehne pro Mirův nůž.

Neudělám ani deset kroků, když mě jeho paže sevře kolem žeber. Pozvedne ruku jako temný stín noci a pak ji spustí dolů v ladném, přesně mířeném oblouku.

Nůž se mi zabodne do břicha, těsně pod pupíkem. Při cestě dovnitř škrábne o stydkou kost.

Na okamžik se nic neděje. Oba stojíme a těžce dýcháme, Jaromír se nade mnou sklání.

Pak se bolest rozlije. Drásá mi vnitřnosti, je studená a pálivá zároveň.

„Prokoukl jsem tvoje lži, čarodějnice,“ zachraptí odporným, hnusným hlasem, zatímco bojuju s nutkáním vykřiknout.

Bolí to.

Strašně to bolí.

A teď už není žádná naděje. I kdybych utekla, zemřu. Vím to ze studií u Wiosny. Nůž v břiše je smrtelný. Takové rány se nedají pořádně vyčistit. I když nevykrvácím, zabije mě infekce.

Z křoví se ozve šustění a ostatní se vynoří z temnoty. Daga mě sleduje se směsí strachu a triumfu. Miroslav je jen bledý, jeho pleť se leskne ve tmě.

Když Jaromír ustoupí, klesnu na kolena. Všechna bojovnost ze mě vyprchává, i když krev ne. Proto se oběti vykuchávají, aby rychle zemřely. Vrazit do nich nůž nestačí.

Budu umírat dlouho. Velmi dlouho.

Pokud nůž nevyndám.

„To jsem měl udělat já,“ stěžuje si Miroslav, když ztěžka mrkám a snažím se udržet rovnováhu, abych neupadla.

Bolest sílí a slábne s každým úderem srdce. Dýchám mělce, přerývaně.

„No, nedokázal jsi to. Takhle se nikdy nestaneš žrecem,“ říká Jaromír a snaží se znít arogantně. V jeho hlase ale slyším slabost. Žluč mi stoupá do krku.

„A c-co teď?“ ptá se Daga. „Je pořád naživu.“

Snažím se nadechnout, abych promluvila, ale v břiše mi vybuchne bolest. Zkřivím tvář a zatnu pěsti, abych zadržela výkřik. Nepomáhá to.

Chci jen, aby odešli, abych mohla v klidu umřít.

„Teď počkáme,“ říká Jaromír a už zní sebevědoměji. „Musíme se ujistit, že je opravdu mrtvá a nepromění se v upíra.“

Polknu a sevřu rukojeť nože, připravená ho vytáhnout. Pokud se nehodlají vzdálit, bude lepší, když to udělám sama. Ale bojím se. Dokud je čepel stále ve mně, můžu se držet naděje.

Jakmile začne téct krev, bude po všem.

„Nebudu upír,“ řeknu tiše a nutím se nemyslet na strach, abych to dokázala. Prostě vytáhnu nůž a ukončím bolest. „Upíři jsou lidé, kteří spáchali velké zlo. To já nikdy neudělala.“

„Proč ještě není mrtvá?“ piští Daga strachem. „Má v břiše nůž. Měla by být mrtvá! Ó, Perune, co když je opravdu ďáblova –“

„Ticho!“ okřikne ji Jaromír a zakryje jí ústa rukou. „Je noc. Nevyslovujeme jeho jméno.“

Zpocená ruka mi klouže po rukojeti nože. Je mi strašná zima, ale vyřezávané dřevo pod prsty je teplé. Jako by čerpalo sílu přímo z mé krve.

„Doufám, že přijde,“ zašeptám a sevřu nůž pevněji, zatímco se mi točí hlava. Les kolem mě se vlní a stíny tančí mezi stromy jako skupina víl. „Ale jaké jméno? Ďábel, démon, čert, pekelník, temný –“

„Zmlkni!“ zařve Jaromír vztekle, ale nepřiblíží se. Myslím, že se bojí. Všichni se bojí. Nic nepodporuje noční můry tak jako les po setmění. Ale já s Wiosnou sbírám bylinky za svitu měsíce už od svých pěti let. Tma mě neděsí.

Smrt však ano. A pokud dokážu přivolat ďábla, aby mě zachránil, u Peruna, udělám to.

„Běs… stín… pán temnoty…“

„Řekl jsem ti, abys držela –“ začne Jaromír, ale jeho slova přeruší výkřik, když přímo přede mnou vzplane oheň.

V jednu chvíli je tma a stromy se rýsují pod jasnou noční oblohou. V další se zničehonic objeví jasně červené plameny. Není to ohniště. Je to něco, co jsem ještě nikdy neviděla – oheň s nepřirozeným tvarem, začínající vysoko nad zemí.

Zvednu ruku, abych si zakryla obličej, ale hned ji s úšklebkem spustím. Cítím se tak slabá a těžká, že nemá smysl chránit si kůži. Necítím žádné teplo.

Tohle není skutečný oheň.

Rána pulzuje pravidelným rytmem, stále rychleji, v souladu s bušením mého srdce.

A pak pochopím, co ten ohnivý tvar vlastně je. Je obdélníkový a vysoký, připomíná dveře. Plameny jsou sevřené v ostrých hranách, aniž by se šířily dál. Působí ploše a hluboce zároveň, jako by jejich dosah ovlivňovala neviditelná bariéra.

Uvnitř rámu však zuří peklo, které se hýbá a bliká. Na okamžik zahlédnu cosi, co vypadá jako… tunel. Průchod.

Něco, co – jak si najednou uvědomuju – vede z tohoto místa do jiného.

K posvátným kořenům Velkého dubu. Myslím, že jsem přivolala ďábla.

Ostatní křičí a snaží se utéct, ale z ohnivých dveří s prudkým praskáním vyšlehne plamen. Tvoří dlouhá lana, která obepínají každého z mých mučitelů. Stáčejí se, tenké smyčky jasného ohně tisknou jejich paže k tělu a omotávají se jim kolem nohou.

Křičí a zmítají se, ale není cítit kouř, žádné prskání hořících šatů a kůže. Lana vypadají jako oheň, ale nepálí.

Když pohlédnu do ohnivých dveří, ruka mi sklouzne z rukojeti nože. Nikdy bych to nepřiznala, ale jsem vyděšená. I bolest jako by mizela, jak mě pohlcuje strach, ale nemohu utéct a bojím se odvrátit zrak.

Jediné, co dokážu, je klečet v chladném mechu a hledět do ohnivých dveří. Čekat, až ten, kdo je stvořil, vyjde ven.

Možná je to Rod, Velesův syn, který si přišel pro mou duši. Možná přišel Perun, aby mě potrestal za vyslovení ďáblova jména. Koneckonců, jde o oheň. Bůh Svarog vládne plamenům a slouží Perunovi.

Nikdy jsem nepotkala boha ani běsa. Přiznávám, že část mě nikdy nevěřila, že by bohové věnovali pozornost nám, smrtelníkům. Až dosud. Všechno, co mi kdy Wiosna řekla, se ke mně vrací. Veškeré znalosti o božských pláních, o Vyraji a Návu, se mi derou do mysli.

Jak by mi to ale mohlo pomoct? Možná vím všechno o bozích, monstrech a tvorech, kteří údajně cestují mezi světy, ale to jsou jen příběhy. Wiosna mě nikdy nenaučila, jak oslovit boha. Vím jen, že bych se měla poklonit a projevit úctu.

Už jsem na kolenou.

Bolest se rozhoří ve chvíli, kdy z ohnivých dveří vyšlehnou jiskry, a připomene mi, že je to zbytečné. Brzy zemřu. Musí to být Rod. Právě on přenáší duše do Vyraje.

Daga křičí, její hlas je zoufalý a slabý, zatímco Miroslav tiše vzlyká. Jaromír vrčí a bojuje s ohnivým provazem. Nelituju je, ale ani se neraduju. Nemám žádné iluze, že bych byla ušetřena. Bohové zacházejí se všemi smrtelníky stejně.

Nebo je to možná opravdu on. Temná, zlá bytost s kopyty a ocasem, kterou každá matka straší své děti.

Jen Veles sám je horší než ďábel, ale Veles neovládá oheň.

Uprostřed pekla se rýsuje temnější postava. Plameny poskakují, spojují se a ustupují k okrajům, zatímco stín zaplňuje dveře. Sleduju to s otevřenýma očima, aniž bych mrkla. Postava má lidské obrysy a já letmo zvednu pohled k temeni její hlavy, přesvědčená, že spatřím rohy.

Nejsou tam. Tvar je kulatý jako lidská hlava. Skloním pohled. Temnota se hromadí, víří a najednou přes okraj plamenů vykročí červená kožená bota, následovaná nohou oděnou v černé kůži.

Zhluboka vydechnu a bolest mi projede žaludkem tak prudce, že se zkroutím. Žádná kopyta.

Červený kabát visí kolem stehen příchozího. Pomalu zvedám oči výš a vidím těsný černý korzet, který vykukuje mezi klopami kabátu. Oči se mi rozšíří. Žena.

Vím, že pokud někdy potkáme boha, nesmíme se mu dívat do očí. Wiosna mi to důrazně vtloukala do hlavy, ale nemůžu si pomoct. Zvědavost mě nutí podívat se výš a vnímat vlnité rudé vlasy té ženy. Stejně rudé jako moje.

Když pohledem konečně spočinu na její tváři, zalapám po dechu. Je na ní něco povědomého, ale nedokážu to přesně pojmenovat. Bolest, oheň a křik mi plní hlavu zmatkem.

A tak jen zírám a vnímám její dlouhý, silný krk, ostrou bradu a kulaté tváře poseté pihami. Plné, červené rty. Tmavé obočí nad očima, které… které…

Upře na mě pohled a já přestanu dýchat.

Má různobarevné oči. Stejně jako já.

Jedno zelené, druhé fialové. Lesknou se ve světle ohně, jasné a zkoumavé. O chvíli později se na tváři ženy objeví hrdý úsměv.

Ach, Perune. Možná měli pravdu. Možná jsem dcera ďábla, ale tím ďáblem je žena.

Najednou se zasměje. Je to hluboký, nespoutaný smích, krutý a pronikavý. Zní tak hlasitě a dominantně, že i výkřiky a vzlyky utichnou. Moji mučitelé zírají na ženu stejně jako já.

Chichot. Ona se chichotá.

„Nejsem tvoje matka, maličká,“ pronese pobaveně a vykročí ke mně.

„Tak kdo jsi?“ zeptám se bez přemýšlení.

Neodpoví. Odvrátí ode mě pohled a v jejích očích se usadí chlad a tvrdost, když jimi přejíždí od Dagy k Miroslavovi a nakonec se zastaví na Jaromírovi. Vycení na něj zuby a zavrčí jako divoká šelma. Jaromír sebou trhne.

„Na tohle jsem čekala dlouho,“ řekne tichým, zlověstným hlasem, který se nese chladným vzduchem.

Zvedne ruce vysoko nad hlavu. Silný poryv větru se prožene stromy, rozcuchá jí vlasy a šlehne mě do tváře. Usměje se, její výraz se promění v něco primitivního a děsivého, a přesto cítím jen úctu.

Ta žena je mocná. Mocnější než kterákoliv smrtelná bytost, kterou jsem kdy potkala – možná i než většina bohů z příběhů. Ovládá oheň a vítr, už dva živly.

Pokud to přežiju, chci být jako ona.

Pak prudce mávne oběma rukama ve vzduchu a já si uvědomím, že ovládá ještě něco jiného.

Moji mučitelé se zhroutí k zemi. Jejich těla blednou, ztrácejí barvu i život, až připomínají spíš bílé, rozpadající se sochy než lidské bytosti.

Ta žena ovládá samotnou smrt.

Vítr utichá. Les kolem nás je podivně klidný a ticho ruší jen mé rychlé, mělké nádechy.

Odvracím pohled od těl, protože se mi zvedá žaludek. Jsou bílá a zvrásněná, nikdy jsem nic podobného neviděla. Je to nepřirozené. Žádné lidské tělo se takhle nerozpadá.

Žena je sleduje s širokým, triumfálním úsměvem.

„Ani nebudou mít šanci shnít a pohnojit půdu,“ říká s krutou spokojeností. „A nepůjdou do Návu. Jejich duše se promění v prach.“

Stiskne rty a dlouze vydechne, jako by sfoukávala svíčku. Znovu se podívám na těla a žaludek se mi sevře, když se rozpadnou v prach a rozptýlí po lese. Jako by dech té ženy byl silný vítr, který rozfoukává jejich ostatky.

Pokud je to, co řekla, pravda, je to děsivé. Bránit duším ve vstupu do Návu je extrémní trest. Ale navzdory mému zděšení mi srdce buší vděčností. Pomstila mě.

A oni si to zasloužili.

Když po tělech nezůstane ani stopa a poslední zrnka bílého prachu zmizí v noci, pohled ženy se stočí ke mně.

„Panečku. Byla jsem opravdu tak malá a vyděšená? No tak, vstaň, maličká. Ukaž se mi. Jsi rozhodně jiná, než jak si sama sebe pamatuju. Perspektiva se tak moc mění.“

Nehýbám se. Jen na ni zírám s otevřenými ústy, protože její slova nedávají smysl. A přesto pocit povědomosti sílí, když se ke mně přiblíží, přikrčí se přede mnou a zvedne ruku, aby mi zastrčila pramen vlasů za ucho. Dotek má chladný a jemný.

A její oči vypadají přesně jako moje.

„Nemůžu vstát,“ vypravím ze sebe skrz chvějící se zuby. Najednou je mi zima a jsem vyděšená; mysl stále odmítá uvěřit tomu, co instinkty už dávno vědí. „Jsem zraněná.“

„Opravdu?“ zeptá se s hravým úsměvem a ukáže mi na žaludek.

Podívám se dolů. Nevyčnívá ze mě žádný nůž. Žádná krev. Žádná bolest. Ruku mám přitlačenou k břichu přes šaty a v látce není ani díra. Jako by tam nikdy nebyla.

„Uzdravila jsi mě,“ řeknu a s úžasem k ní vzhlédnu. „Neumřu.“

„Samozřejmě že ne,“ odpoví opovržlivě. „Jak jinak bys mohla vyrůst a stát se mnou?“

Zírám a konečně přijímám to, co říká – to, co moje duše už dávno ví.

Ta žena jsem já. Starší, moudřejší, mocnější. A vrátila se v čase, aby mi zachránila život.

„Vstaň, maličká,“ řekne s úsměvem a pohladí mě po tváři. „Vstaň a žij, abys ses mohla jednoho dne vrátit do této chvíle a zachránit sama sebe.“

Kapitola třetí

Máky

O devět let později

Husté, těžké kapky krve padají do vody a pomalu se rozpouštějí. Sleduju ten výjev, zhluboka dýchám, zatímco mi po nohou běhá mráz a klouby mám bílé, jak se snažím udržet vestoje.

Kap.

Do umyvadla dopadá další rudá kapka mé krve, tak tmavá, že je téměř černá. Rozlévá se, na okrajích se ztenčuje, stává se průsvitnější, až splyne s vodou.

Voda je teď tmavě růžová. Ve správném světle by vypadala tak krásně.

Jednou rukou si stisknu nos a druhou se opřu o stůl, zatímco mi v hlavě pulzuje prudká bolest. Kap. Kap. Kap. Alespoň to neteče tak silně jako před pár minutami.

V koutech mé chaty se shromažďuje tma, zatímco poslední paprsky slunce zapadají za obzor. Dažbog jde spát po celodenní cestě po obloze a lidé se připravují na nejkratší noc v roce.

Chata má jen jedno malé okno a oheň uhasl spolu se svíčkami, když jsem provedla kouzlo. Sotva vidím svůj odraz na hladině zakrvácené vody. Má kůže je smrtelně bledá, ale možná je to kvůli špatnému osvětlení.

Normálně bych otevřela dveře, abych zachytila poslední paprsky soumraku, ale pak by mě lidé z cesty viděli. A nemohu jim ukázat svou slabost.

Intervaly mezi těžkými kapkami se prodlužují, zatímco dýchám ústy. Třes v nohou ustupuje. Přesto nepřestává, ať se snažím sebevíc, aby se moje tělo zpevnilo. A čas se krátí. Brzy budu muset odejít a raději bych snědla hlínu, než abych se ukázala slabá a roztřesená.

Při pomyšlení na to, kolik pohrdání a opovržení budu muset dnes večer snášet, se mi svírá žaludek.

Abych se uklidnila, soustředím se na svou chaloupku a na nic jiného nemyslím. Mám jen tuto jednu místnost se starým, rozpadajícím se krbem, ošuntělým kobercem, několika hrnci naskládanými na starém stole a úzkou postelí plnou sena. Nad sebou mám staré dřevěné trámy, které podpírají doškovou střechu. Kamenné zdi měly být na jaře natřeny vápnem, ale neměla jsem dost peněz, abych si ho mohla koupit.

Stejně jako moje matka, když ještě žila, mi účtují mnohem vyšší sazby než ostatním. Většina vesničanů doufá, že mě to přestane bavit a odejdu. Ale to by byla jistá smrt. Venku jsou hluboké lesy plné vlků, medvědů a bůhví čeho ještě.

Nejhorší jsou všechny bytosti, o kterých mi vyprávěla Wiosna. Vyhýbají se lidským osadám, ale nebrání se tomu, aby se nakrmily na zatoulaném poutníkovi. Upíři, vlkodlaci, víly, strygy, polednice a další. Je jich příliš mnoho, aby se daly spočítat, a všechny jsou pomstychtivé a smrtící.

Nemůžu odejít, i když život ve vesnici nenávidím. Pokaždé když se zdá, že to tady už nevydržím, zatnu zuby a zocelím se.

Jsem už tvrdá jako dubová kůra. Je div, že vůbec krvácím.

Do mísy už nekape žádná krev. Pustím nos a opatrně si ho prohmatám prsty. Bolest hlavy pomalu ustupuje a mění se v tupé pulzování v zadní části lebky. Nohy se mi už skoro netřesou.

Popadnu hadr a otřu si krev z obličeje, přičemž dávám pozor, abych držela hlavu vzpřímeně. Můj věnec, zdroj všech potíží, mi leží svěží a krásný na zapletených vlasech. Kdybych ho po všem, co jsem vytrpěla, nechala spadnout a rozdrtit, nenáviděla bych se.

Venku se lidé smějí a volají na sebe, když procházejí kolem mojí chaty cestou na louku. Dříve se při míjení mého obydlí ztišili, ale teď už ne. Teď už nemám ani jejich strach, jen jejich nenávist.

Umývám si obličej déle, než je nutné, a pak zapaluju lojovou svíčku, abych zkontrolovala svůj odraz ve vodě. Kouř smrdí, je olejnatý a mazlavý a obraz není tak jasný, jak bych si přála. Ale alespoň nevidím žádnou krev.

I šaty mám čisté. Jsou to mé nejlepší šaty. Dlouhé lněné šaty, které patřily matce. Výstřih je hluboký, ale decentní, vyšívaný máky. Podle Wiosny jsou ty šaty prokleté.

„Tvoje máma je měla na sobě, když do vesnice přišel Ratko. Okamžitě se do ní zamiloval. Ušetřila by si tolik utrpení, kdyby ten den měla na sobě něco méně nápadného.“

Odfrknu si, ale potichu, abych znovu neotevřela cévu, která mi praskla v nose. Wiosna je už pět let mrtvá, ale její slova bolí stejně jako dřív. Je totiž jasné, že já, plod lásky mé matky a Ratka, jsem byla příčinou matčina utrpení.

Je to tak bolestivé, protože vím, že je to pravda. Nebýt mě, moje matka by dnes byla naživu a šťastná.

Kéž bych se nikdy nenarodila.

Kvůli mně a stínu, který jsem vrhala na naše životy, byla smutná a nešťastná. Kvůli vysokým cenám a nedostatku sousedské pomoci bylo pro matku a mě všechno těžší, až ji vyčerpání a hlad dohnaly k nemoci, když mi bylo čtrnáct.

Wiosna ani já jsme pro ni nemohly nic udělat. Wiosna mi zašeptala, že se máma rozhodla zemřít, a proto ji nemohly zachránit ani ty nejsilnější léky. Myslím si, že kdyby měla místo mě jinou dceru, s tmavými vlasy a normálníma očima, byla by šťastná a naživu.

To je všechno minulost. Neměla bych na to myslet, zvlášť ne dnes večer.

Zhluboka dýchám, abych utlumila bolestivý tlak na hrudi. Pocit viny nikdy úplně nezmizí, ale na dlouhou dobu ho pohřbívám. Trénovala jsem se v tom a teď mi to jde bez námahy. O chvíli později mohu dýchat volněji, i když nikdy úplně neroztahuju hrudník.

Naposledy se podívám na šaty, které mi ladně padají k bosým nohám, a ujistím se, že vypadají reprezentativně. Natáhnu ruku, abych si upravila věnec. Je robustní, divoký, s podkladem z tenkých, pružných větviček propletených s krásnými stébly trávy.

Nejpůsobivější je vrchol věnce, který pokrývají obrovské, svěží máky. Jsou sytě červené, uprostřed černé, s chlupatými stonky, které jsou silné a nesou váhu květů.

Sesbírala jsem nejkrásnější máky, jaké jsem v okolí vesnice našla. Upletla jsem z nich věnec, který byl nápadný a pevný, nejkrásnější ze všech. Pak, než máky uvadly, jak to vždycky dělají hned po utržení, jsem je zaklela, aby zůstaly čerstvé.

Ještě mi moje květiny neber,

mocný Velesi, pane smrti.

Vezmi si ode mě malou laskavost.

A nech mé květiny rozkvétat.

Wiosna mě to kouzlo naučila v tajnosti. Často ho používala, aby zachovala čerstvost bylin, když je nemohla hned po sklizni zpracovat do lektvaru. Viděla jsem ji to provádět bezpočtukrát a ani jednou nezačala krvácet z nosu.

Vlastně jsem si myslela, že ta věta o tom, že Veles přijímá laskavost, je tam jen kvůli rýmu. Dnes jsem dostala jasný důkaz, že ta slova tam jsou z nějakého důvodu. Stále nevím, proč se to nikdy nestalo mé učitelce, ale mně ano.

Buď Wiosna za tu moc nikdy nezaplatila, nebo byla platba neviditelná. Nebo prostě byla z nás dvou ta silnější čarodějka. Což by dávalo smysl. Kdykoliv jsem v minulosti prováděla kouzla, buď selhala, nebo se obrátila proti mně. Wiosna tvrdila, že do magie dorostu, ale podívejte se na mě.

Je mi dvacet jedna a pořád jsem neschopná čarodějka.

Je těžké potlačit zoufalství, když na to pomyslím. V posledních dvou letech jsem se nesčetněkrát pokoušela o kouzla. V devíti případech z deseti se nic nestalo. V ostatních případech mě kouzla oslabila a já za to zaplatila krví a bolestí.

Tímto tempem se nikdy nestanu jí. Ženou, která překonala čas a plameny, aby mě v lese zachránila.

Zatnu rty a přejedu prsty po jemných, nádherných květinách. Ještě není čas propadat zoufalství. Dnes večer budu mít spoustu důvodů nenávidět svůj život, takže se přinutím k úsměvu a připomínám si, že jednoho dne budu mocná.

Pokud se mi podaří stát se jí.

Moje zachránkyně mi jasně řekla, že nic není definitivní. Pokud nebudu dost mocná, abych se vrátila a zachránila samu sebe, zemřeme obě, já i moje mladší já.

Jenom při pomyšlení na to se mi dělá špatně.

„Dost bylo sebelítosti,“ zašeptám a přinutím tělo k pohybu. Je to jako kouzlo, které používám, abych ovládla mysl a srdce.

Je čas jít a další zdržování mi nijak neprospěje.

Když otevřu dveře, jsem téměř klidná. Pak ale na cestu vedoucí k mé chalupě dopadne slina. Zvednu hlavu právě včas, abych zahlédla Lubku, jak prochází kolem mé brány se svým manželem a třemi dívkami v patách. Ani se na mě nepodívají, jen ta nejmladší zvedne hlavu s opatrnou zvědavostí. Je jí teprve osm, má růžovou pokožku a krásně zapletené vlasy.

Pomohla jsem ji přivést na svět, když jsem ještě trénovala s Wiosnou.

Dívka upoutá mou pozornost, ušklíbne se a vyplázne na mě jazyk, jako by se mi vysmívala. Vycením zuby a zasyčím na ni. Vyděsí se a úšklebek se změní v opravdový strach, když zvednu obě ruce s roztaženými prsty a napodobím drápy.

Dívka doběhne k matce, chytí ji za ruku a rychle něco říká. Ztratím je z dohledu, když zabočí za roh a zmizí za Daroborovým jablečným sadem.

Nelituju toho. Tak dlouho jsem se snažila být milá a ochotná, usmívala se na děti a vyprávěla jim příběhy. Některé mě měly tak rády, že se vracely, dokud to nezjistili jejich rodiče. Brzo naučili děti, aby se mě bály. Většina vesničanů za mými zády říká, že jsem prokletá, že nejsem normální, nebo že jsem prostě zlá, malicherná a zlomyslná. Říkají mi zmije a někteří tvrdí, že jsem čarodějnice.

Ale potichu. Protože každý rok v Kupadelnou noc jim dokážu, že se mýlí. Stejně jako to udělám dnes v noci.

Moje chalupa stojí na okraji vesnice, téměř mimo hranice. Ode dveří vede krátká cestička k nízké bráně zasazené do hlohu. Za domem se rozprostírají sady, louky a pole, které se mírně svažují až k temné tváři lesa.

Vykročím přes plivanec slin u brány a vydám se po cestě. Soumrak pomalu padá, obloha na západě tmavne, zatímco na východě ji zbarvují světle fialové a poslední růžové odstíny. Čeká nás jasná, bezmračná noc. Scénu osvětlí velký dorůstající měsíc a nesčetné hvězdy.

„Uhni!“

Hrubý mužský hlas doprovází těžké kroky přímo za mnou na travnaté cestě vedoucí k louce.

Na ten rozkaz nereaguju, protože nejsem ničí děvka, kterou by někdo mohl komandovat. Světko mě obchází a tvrdě do mě strčí ramenem. S úšklebkem se na mě podívá a hrozivě odhalí žluté zuby.

„Uhni, ty bezcenná děvko,“ řekne a přiblíží svou tvář tak blízko, že bych mu mohla ukousnout nos, kdybych nebyla tak znechucená. Je posetý černými, mastnými tečkami.

„Pro tebe určitě bezcenná, když se ti nepostaví,“ odseknu a vztek mi rozpaluje kosti.

Světkova tvář, již opuchlá opilostí, nabývá ošklivé fialové barvy. Zvedne ruku, aby mě udeřil, ale já mu uhýbám. Z cesty výše se ozývají hlasy a Světko spustí ruku a vrhne na mě zlostný pohled.

„Budu si to pamatovat,“ slibuje. „Až tě dnes v noci najdu, budeš křičet, čarodějnice.“

„Ach, jak se třesu strachy,“ posmívám se mu tiše, když se otočí. „Pití ti proměnilo mozek v cedník. Nic si nebudeš pamatovat. Je zázrak, že víš, kam se máš vymočit.“

Ztuhne, ale pak se ozve Bogna.

„Jago! Počkej na mě!“

„Dnes v noci,“ zamumlá Světko a rychle se vydá po cestě dolů na louku, právě když ke mně Bogna dorazí.

Na tmavých vlasech má nádherný modrý šátek a tváře má zarudlé vzrušením. Manžel ji následuje důstojným krokem a zcela mě ignoruje, zatímco mi jeho žena při pozdravu sevře ruce. Bogna je o tři roky starší než já a je to moje jediná přítelkyně.

Jediná osoba ve vesnici, která se ke mně na veřejnosti chová přátelsky.

„Vypadáš krásně. Kdybys nebyla vdaná, byla bys královnou Kupadelné noci,“ říkám a letmo se podívám na jejího manžela, abych se ujistila, že je zklidněný.

Ignoruje mě a dívá se před sebe s prázdným nezájmem, a já přikývnu. Dávka je správná. Dnes večer se bude chovat normálně, pokud se příliš nenapije.

Bognin manžel Přemysl je napumpovaný uklidňujícími bylinkami, které jí dodávám. Dělám to už dva roky, od té doby, co mi vtrhla do chalupy s obličejem zmláceným do modra, zlomeným žebrem a krví stékající po nohou.

Přišla za mnou, protože zaříkávačka, která po Wiosnině smrti nastoupila na její místo, Bognu odmítla. Stála na prahu zaříkávaččina domu zraněná a plačící, a Česlava jí jen řekla, ať jde domů! Zpět ke svému násilnickému manželovi, protože Bogna neměla čím zaplatit. A jak by mohla? Utekla, aby si zachránila život, a neměla ani čas vzít si s sebou sklenici medu nebo košík vajec, když se ji opilý manžel pokusil ubít k smrti.

Bogna se tedy vydala ke mně, protože věděla, že jsem se učila u Wiosny. Ošetřila jsem jí rány, držela za ruku a dala jí bylinky, které uspíšily potrat způsobený opakovanými údery do břicha. Pochovaly jsme její malou, mrtvou dcerku za mým záhonem a Bogna mi plakala v náručí, když nastala noc.

Od té doby jsme kamarádky. Často říká, že jsem mnohem lepší než Česlava, která má v naší vesnici oficiální titul zaříkávačky.

Měla jsem po Wiosně převzít tuto roli, když mi bylo šestnáct. Většina lidí mě ale nechtěla. Přivedli zaříkávačku z jiné osady a dali jí Wiosninu chalupu. A tak se mi změnil osud a moje bezpečí bylo narušeno. Jako zaříkávačka bych měla nezpochybnitelné místo ve vesnici a ve společnosti jejích obyvatel. Takhle mě odtud mohou kdykoliv vyhnat, a to by pro mě znamenalo rozsudek smrti.

Nesnáším, že musím žít mezi lidmi, kteří mě tak nenávidí. A přesto, když jsem s Bognou, nemohu si pomoci a jsem vděčná osudu, že mi dovolil zůstat. Protože jsem tu byla, když zoufale potřebovala pomoc, a to má větší cenu než štěstí.

Ona je dalším důvodem, proč jsem odhodlaná lidi příliš nedráždit. Bogna mě tu potřebuje.

To mi připomíná, že bych měla lépe ovládat svůj temperament. Bylo hloupé odmlouvat Světkovi, i když jsem říkala jen pravdu. Jeho žena pravidelně shání bylinky na léčbu impotence, protože chce mít děti.

Bogna mi to řekla.

„Měla bys být královnou noci,“ říká Bogna a mává rukou, zatímco se na mě s obdivem dívá. „Ty máky jsou nádherné! Vypadají, jako by byly utržené přímo ve Vyraji. Jsou tak krásné!“

Usmívám se. Kdyby jen věděla.

Kapitola čtvrtá

Oheň

Dorazíme na louku, když šero ustupuje noci a obloha se zbarvuje do tmavě fialové a modré. Nejjasnější hvězda, paní noci, se třpytí nad obzorem na východě. Bůh Chors začíná svou procházku po obloze, jeho stříbrná tvář je téměř kulatá. Za pár dní bude úplněk.

Nocí se nese kolektivní smích, muži a ženy stojí ve velké skupině u největšího ohně a baví se. Zábava ještě není hlučná, ale slavnostní atmosféra uvolňuje všechny přítomné.

Děti pobíhají sem a tam. Zůstanou tu, dokud je zábava ještě klidná, ale jakmile se oslava zvrhne v hlučnou, budou poslány domů.

Velký Kupalův oheň plápolá vysoko a jasně uprostřed louky. Je vyšší než kterýkoliv člověk a do vzduchu vystřeluje zlaté jiskry, které voní večerní rosou, kouřem a bylinkami. Po obrovské louce jsou rozesety menší ohně, pět velkých tvoří kruh na okraji řeky.

„Podívej se na ně!“ zašeptá Bogna a zní melancholicky, když pozoruje skupinu asi tuctu mladých žen, které vycházejí z řeky. Tenké šaty se jim lepí na těla, tmavé bradavky a ochlupení mezi nohama kontrastují s bělostí oděvů.

Všechny dívky mají na hlavách věnce a je jasné, že si dnes daly záležet. Robustní, květinové věnce spočívají na složitých zapletených účesech, barevné a ohromující. Ty věnce budou hrát důležitou roli v dnešních Kupadelných rituálech, které rozhodnou o osudu dívek.

Pozorně je sleduju a konečně se uvolním, na rtech se mi objeví úsměv. Věnce jsou krásné, květiny dostatečně čerstvé. Ale žádná z dívek nemá tak nádherné máky jako já. Ani jedna z jejich květin nemá tak sytou barvu, tak živou. To krvácení z nosu a bolest za to stály.

Alespoň mám tohle.

„Zajímalo by mě, která z nich bude letos královnou,“ zašeptá Bogna a v hlase jí zazní touha.

Já ne, to je jisté. Nikdy mě nepozvali, abych se připojila k rituálům mladých dívek, a nikdy by mě nevybrali za královnu.

Stejná touha, kterou Bogna nedokáže skrýt, mi rozkvétá v hrudi, když sleduju dívky, jak se objímají a smějí se. Jejich tváře jsou bez starostí, očima koketně mrkají na skupinu mladých mužů stojících u nedalekého ohniště. Muži je sledují s toužebným pohledem a tiše si povídají mezi malými doušky medoviny a vína.

Starší muži, ti již ženatí, na dívky také hledí. Vsadím se, že mnoho z nich odejde do křoví s dívkami, které nejsou jejich manželkami. To je podstata Kupadelné noci – nahá těla, pot a sex.

„Ida,“ odpovídám na Bogninu otázku.

Ida stojí uprostřed skupiny, je středem pozornosti všech dívek. Ida je z nich nejoblíbenější, nejen proto, že je nejkrásnější a má nejbohatší rodiče, ale také kvůli svému přirozenému šarmu a odvážnosti. Chodí vzpřímeně, s úsměvem se dívá lidem do očí a nestydí se předvádět nahé tělo.

Jako teď. Má na sobě nejtenčí šaty a napnuté bradavky jsou přes látku jasně vidět.

Na jeden mučivý okamžik nedokážu potlačit instinktivní touhu v mém nitru. Zaplavuje mě, kyselá a silná, svírá mi pěsti a ztěžuje mi dech. Jde o zoufalou, bezútěšnou bolest, která se může snadno proměnit v nenávist.

Schovávám to hluboko v sobě a znovu získávám kontrolu. A přesto sama před sebou nemohu skrýt důvěrné povědomí o nejhlubší touze.

Protože dnes večer chci být jí.

Chci být Ida s krásnými zlatými vlasy, které sebevědomě nosí rozpuštěné. Jako zlatá opona jí padají po zádech téměř až k zadku. Já nosím vlasy zapletené a schované, protože vím, že jsou prokletím.

Netoužím jen po krásných vlasech. Chci její oči, jasně modré jako letní obloha a dokonale symetrické. Oči, které se smějí, provokují a lákají, na rozdíl od mých, které děsí a odpuzují.

Oči mě málem stály život. Jí přinášejí pozornost, obdiv, laskavá slova a dychtivé rty.

A nakonec chci její tělo. Je menší a kypřejší než já. Má plná prsa a boky, úzký pas a ladné končetiny. Je tak blízko bohyni, jak jen žena může být, a já se s ní se svou vysokou postavou a úzkými boky nemohu srovnávat.

Víc než její tělo chci pohledy, které na ni muži upírají. Žádný muž se na mě nikdy nedíval tak, jak se teď dívají na ni.

S nestydatou, primitivní touhou.

Vím, že dnes večer bude mít spoustu nápadníků. A až budou věnce plout po řece, všichni chlapci se budou snažit chytit ten její, ale zvítězí jen ten nejsilnější.

Takový je přirozený řád věcí. Ta nejkrásnější a nejoblíbenější dívka vždycky připadne tomu nejlépe živenému a nejbohatšímu mladíkovi. Dva nejšťastnější se spojí, jejich požehnání se sečte a jejich štěstí se znásobí.

To všechno toužím mít, ale nikdy to mít nebudu.

A vím, že jejich radost je pomíjivá. Dívky mají jen jednu noc, stejně jako Bogna. Většina z nich si dnes večer najde manžela a pravděpodobně otěhotní, čímž navždy ztratí právo na věnec.

Poté se stanou vdanými ženami jako Bogna. Se zahalenými vlasy a zpečetěným osudem budou rodit děti, starat se o domácnost a dívat se na novou skupinu Kupalových dívek se stejnou touhou, jakou má Bogna v očích.

To všechno vím. A přesto nedokážu úplně potlačit závist, která se mi právě teď roztahuje v hrudi jako temná, rozzlobená křídla. Protože já bych měla být mezi nimi. Měla bych být součástí veselé skupiny, koupat se v řece a svádět chlapce smyslnými pohledy. Měla bych mít právo být divokou, nespoutanou pokušitelkou, i kdyby jen na jednu noc.

Zářit svou krásou a vyzývat pohledem. Smát se s ostatními dívkami a hrdě nosit svůj věnec, těšit se na okamžik, kdy se bude vznášet po řece.

Doufat a cítit se krásná a žádaná, zatímco chlapci bojují o právo skočit se mnou přes oheň.

Místo toho se mi dostává jen nenávistných pohledů, mumlání kleteb a plivání na prahu mých dveří.

„Vypadá tak krásně,“ říká Bogna a přikývne. „Chrpy a divizna jí sluší. A ty růže! Myslím, že její věnec je nejkrásnější hned po tvém.“

Hořce se usměju. Najednou se mi kouzlo, které mě stálo tolik úsilí, zdá zbytečné. Protože Bogna má pravdu, můj zakletý věnec je dnes večer nejkrásnější. A přesto to nic neznamená, protože ho nikdo nechce chytit.

Abych byla upřímná, nechci, aby ho chytil žádný z vesnických chlapců. Jen chci být součástí. Někam patřit.

Povzdechnu si nad svou pošetilostí. Žádný věnec nikdy nedosáhne takového úspěchu. I kdybych měla na hlavě korunu, pořád bych byla vyvrhel.

„Jdi za přáteli,“ říkám Bogně a kývám na skupinu mladých matek poblíž.

Některé z nich mají doma malé děti a měly by odpočívat, ale přesto jsou tady. Protože velmi dobře vědí, co se děje během oslav Kupadelné noci, a přišly sem dohlížet na manžele.

Ty ženy nelituju, i když jsou ubohé. Samy si mohou za to, že tu musí stát, vyčerpané a podezřívavé vůči svým mužům.

Kdyby za mnou přišly, dala bych jim bylinky, aby se jejich manželům dnes nepostavil. Vím, že je Wiosna měla a většinu z nich prodala těsně před oslavami. Nová zaříkávačka buď nezná správný recept, nebo ho mladým matkám nenabízí. Nebo je možná její cena příliš vysoká. Je mnohem dražší než Wiosna.

„Nenechám tě samotnou,“ rozhodne se Bogna a já se zasměju.

„Udělej mi laskavost,“ řeknu, ne proto, že bych opravdu chtěla, aby pro mě Bogna něco udělala, ale protože vím, že když se mnou bude stát na veřejnosti, stane se terčem. „Zjisti, jestli jim Česlava nabídla bylinky, aby si zajistily věrnost svých manželů. Pokud ne, můžeš jim naznačit, že bych pro ně něco měla. Na příští rok.“

Bogna ožívá, její velké, nevinné oči se rozzáří úsměvem. Právě teď vypadá tak dětsky. Tvář má upřímnou a důvěřivou, její radost je zřejmá a jasná.

To mě nutí jejího manžela nenávidět ještě víc. Ráda bych ho sama otrávila, ale Bogna mi to zakázala. Má dobrou duši, čistou a milou, a proto by nikdy nedopustila, aby mu někdo ublížil. I když ji málem zabil.

Nemluvíme o dětech, které zavraždil. Ačkoliv z ní vymlátil jen první těhotenství, další dvě také potratila. Po traumatu má poškozenou dělohu.

Takže ano, myslím, že si zaslouží zemřít. Ráda bych mu dala jed do piva, kdyby to Bogna dovolila.

Odchází šťastná, dychtivá splnit nový úkol. Zůstávám na místě a rozhlížím se po velké louce, abych se ujistila, že tu jsou všichni.

Jako každý rok budu muset předvést malou show, aby mě nevyhnali, a raději bych, aby to viděli všichni vesničané. Tak se vyhneme pomluvám.

Dívky si otírají vodu z těl a sbírají suché šaty z velkého plochého kamene u břehu. Berou si košíky s oleji a medem a já se usmívám, i když mi srdce buší závistí.

Obléknou se v lese, kde je nikdo neuvidí, ale jsem si jistá, že se za nimi mladíci vydají, aby je šmírovali. Než se obléknou, navzájem se namasírují voňavými oleji a mezi nohy si nanesou med, který později večer budou chlapci slízávat.

Vím dost o ženském těle, abych předvídala nepříjemné následky. Na rozdíl od medu nebudou sladké. Přesto mi žárlivost svírá srdce chladným stiskem, protože chci dnes večer slavit. Jako všichni ostatní.

Když kolem mě dívky projdou, shlížejí na mě s pohrdáním. Některé se chichotají, zakrývají si ústa rukama, zatímco si mě měří pohledem, a obočí se jim zvedá, až se jejich pohledy zastaví na mém věnci.

Idin posměch se změní v hněv, když ho zahlédne. To je důvod, proč jsem ráda, že jsem to kouzlo provedla, rozhodnu se. Pokud je Ida naštvaná, znamená to, že můj věnec musí být opravdu tak nádherný, jak si myslím.

Zastaví se přede mnou, troufale vzhlédne a skupina dívek za ní vypadá jako skupina víl.

„Ahoj, čarodějnice,“ řekne posměšným hlasem. „Kdo je ten nebohý chlapec, kterého se snažíš svést touhle ubohou korunou? Raději ho varuj, že ho chceš polapit kouzly.“

Jsem tak zvyklá na bolest z odmítnutí, že si toho ani nevšímám, zatímco čerpám sílu z radostného triumfu. Alespoň mi taky něco závidí.

„V této vesnici není nikdo, kdo by mě dokázal svést,“ říkám, a je to pravda. „Nechte si své ubohé chlapce. Já je nechci. Jste přede mnou v bezpečí.“

Ida zrudne a tvář jí zkřiví vztek. Ten pohled mi přináší kruté potěšení. Teď už není tak hezká, že? Ale rychle se ovládne a nasadí nepřirozeně sladký úsměv a přiblíží se, až mi tráva z jejího věnce lechtá nos.

„Protože ty bys raději ležela s ďáblem, že? Jako čarodějnice.“ Její šepot se nese dál a několik dívek zalapá po dechu nad její troufalostí.

„Přesto já nejsem ta, kdo volá jeho jméno,“ řeknu chladně, i když mi srdce bije čím dál rychleji a vzpomínka na noc, kdy jsem skutečně volala ďáblovo jméno, mi probleskne myslí. Ten strach je stále čerstvý, žije v mých útrobách jako zmije a vylézá pokaždé, když ucítí slabost.

Polknu, abych potlačila nevolnost.

Ida přestane předstírat úsměv a ucukne, jako by dostala facku. Zkroutí červené rty a hledá vhodnou odpověď, ale žádnou nenajde. Vidím příležitost, jak co nejlépe využít své nucené divadýlko, usměju se a přikývnu.

Lepší to mít za sebou, a Ida mi právě poskytla vhodnou příležitost. Je čas na můj soud.

„Ale samozřejmě, vždy bychom měli být opatrní na zlo, které se skrývá mezi námi,“ říkám. „Ráda dokážu svou nevinu.“

Obejdu skupinu a zamířím k velkému ohni. Tíha jejich pohledů mi bodá do šíje a slyším několik tichých slov, jak se zpráva šíří po louce.

„Jaga jde k ohni. Sledujte Jagu! Rychle, podívejte se!“

Od narození jsem každý rok podstupovala zkoušku Kupalovým ohněm. Poprvé mě k ohni přivedla matka, tiskla mou vratkou hlavičku ke své hrudi a šeptala mi uklidňující slova, protože jsem byla neklidná.

Jakmile se přiblížila, do nebe vystřelily červené jiskry, a bylo jich tolik, že to vypadalo jako ohnivý déšť. Lidé zalapali po dechu a volali bohy, aby je ochránili, a pak k mé matce přišla Wiosna, vzala mě do náruče a řekla, že nějaký idiot zjevně hodil do ohně čerstvou borovicovou větev, což způsobilo jiskry.

Všichni jí naslouchali. Zaříkávačky mají moc a lidé je respektují.

Ustoupila se mnou v náručí a moje matka se znovu přiblížila k ohni. Bylo ticho a všichni si oddechli a upřeli na mě oči. Na miminko. Protože pokud to nebyla moje matka, kdo rozhněval oheň, musela jsem to být já, dvouměsíční miminko, které sotva udrželo hlavičku, ale už bylo zlou čarodějnicí.

Wiosna přistoupila k ohni, jistě a sebevědomě mě držela v náručí a nic se nestalo. Žádné jiskry. Žádné znamení rozhněvaného boha.

Řekla mi o tom, když jsem se od ní začala učit. Tou dobou jsem už pochopila, že se mnou něco není v pořádku. Že to je důvod, proč si se mnou ostatní děti nechtěly hrát, proč dospělí odvraceli zrak nebo se modlili o ochranu, když jsem procházela kolem.

Nic, co Wiosna udělala, nedokázalo zcela vymazat ten první dojem a strach, zvláště poté, co mi narostly vlasy, které byly červené jako západ slunce. Ale té noci nás zachránila. Kdyby nebylo jejího zásahu, byly bychom s matkou vyhozeny do divočiny, protože Kupalův posvátný oheň nikdy nelže.

Vždy dokáže rozeznat čarodějnici. A jakmile je odhalena, lidé neztrácejí čas a zbavují se jí.

Bohové, zachraňte je před mocnými ženami.

Teď kráčím k ohni, ani příliš pomalu, ani příliš rychle. Prodlužuju svou show, aby lidé pocítili to vzrušení a moje vítězství bylo ještě sladší. Vždyť se už léta zabývám magií a Kupalův oheň to nikdy neodhalil.

Co když to udělá dnes večer?

Srdce mi svírá neklid a zpomalím krok, když se rozhlédnu kolem. Jsou tu všichni z vesnice, s výjimkou několika stařešinů. Muži ještě nejsou natolik opilí, aby byli neohrabaní, a všichni mě pozorně sledují, s podezřením vepsaným ve tvářích. Pokud se něco pokazí, Wiosna mě teď nezachrání.

Přestože jsem se v minulosti nikdy nesetkala s hněvem ohně, dnes večer je to jiné. To vědomí mě zasáhlo jako blesk z čistého nebe. Žár ohně, který už cítím na kůži, je pronikavý, dusivý a na šíji se mi tvoří kapky potu.

Udělala jsem chybu. Ve své pošetilé ješitnosti jsem možná udělala smrtelnou chybu, která bude mým koncem. Ještě horší je, že to bude konec pro dvanáctiletou dívku, kterou jsem nechala v lese, s chvějícím se srdcem a celoživotními nočními můrami v hlavě.

Teď ji už nikdy nezachráním.

Protože na hlavě nesu věnec zakletý magií. A i když posvátný oheň nedokáže vycítit sílu, která se skrývá v mé duši, určitě vycítí máky.

Hloupá, bezohledná Jago.

Nic s tím ale nenadělám. Pokud se teď vrátím, budou si myslet, že se bojím soudu. Bude to jako přiznat, že jsem čarodějnice. Nezbývá mi než jít dál a doufat. Ba dokonce se modlit.

Oheň praská a syčí, dlouhé plameny se ke mně náhle natahují. K mému věnci. Zastavím se, zatnu pěsti a strach mi svírá srdce. Pokud se přiblížím, spálím se. Kupalův oheň ničí veškerou magii, aby oslava zůstala posvátná.

„No tak! Na co čekáš?“ Poznávám Světkův hlas a křečovitě polykám. Udělám další krok. Oheň syčí a dlouhý plamen mi sahá téměř k obličeji. Někdo za mnou zalapá po dechu. Zjevně to viděli a vědí stejně jako já, že takhle se běžný oheň nechová.

Jsem zatracená.

Kdokoliv mě slyší, prosím, modlím se v duchu zoufale, stojím před ohněm a vím, že musím udělat ještě jeden krok. Žhnoucí hadi se po mně znovu natahují a já se snažím zůstat nehybná, abych neucouvla.

Ať se oheň uklidní. Prosím, ať mě zachrání kdokoliv z bohů. Udělám cokoliv. Prosím, ať se nespálím.

Z davu se ozve další výkřik a já se zhluboka nadechnu a zavřu oči. Žár ohně mi sjíždí po prsou a břiše, je příliš horký, než aby byl příjemný. Pokud nikdo neslyší mou modlitbu, pokud mě nikdo nezachrání, bude to poslední dotek, který pocítím.

Zadržím dech a udělám poslední krok.

Kapitola pátá

Královna

Stěna hořících větví přede mnou se uklidňuje a na okamžik přísahám, že horko mizí a na kůži cítím příjemný chlad. Ticho shromážděných lidí je napjaté, plné očekávání. Okamžik se táhne, zatímco čekám na svůj osud.

Posvátné plameny se ke mně jistě každou chvíli dostanou. Omotají se kolem mého třikrát prokletého věnce a smolných šatů mé matky a zcela mě pohltí.

Čekám. Oheň praská, klidný a teplý, a žár, který byl ještě před chvílí, když jsem stála dál, nesnesitelný, mi sklouzává po kůži přes šaty. Oblizuje mi krk a klíční kosti a pak ještě níž, laská údolí mezi mými prsy.

Srdce mi bije příliš rychle, až se mi točí hlava, ale přesto stojím pevně. Neodvažuju se zavřít oči. Pomalu si uvědomuju, že se nic nestane. Ještě si to netroufám pomyslet, ale cítím to v kostech.

Jsem v bezpečí.

A ti, kteří to sledují, si to pravděpodobně také uvědomují. Někdo se zasměje, někdo zabručí a davem se šíří nespokojené mumlání.

„Pořádně jsi mě vyděsila!“ řekne Bogna tiše a objeví se po mém boku. Oheň zůstává klidný a na její přítomnost nereaguje.

Konečně dlouze vydechnu a nadechnu se horkého vzduchu. Bogna mě vezme za ruku a vede mě pryč, jako bych byla dítě. Mé omámení se rozplyne, zavrtím hlavou a vítám příjemný vzduch na tváři, když necháváme oheň za zády.

„Co všichni říkají?“ zeptám se tiše.

I když mě plameny ušetřily, vím, jak škodlivé je jakékoliv abnormální chování Kupalova ohně. A to, co se stalo, bylo daleko od normálu. Nikdo by nepřijal ty hladové, olizující plameny jako prostý výsledek spalování jehličí nebo mokrého dřeva.

„Jsou zklamaní,“ odpoví Bogna smutně. „Na chvíli jsme si byli jistí, že tě oheň pohltí. Vypadal jako… natahující se ruce. Bylo to děsivé. Ale pak jsi přistoupila blíž a všechno zmizelo. Naštěstí.“

I když mám slabé nohy a hrůza mi stále proudí v žilách, chytím Bognu za ruku. „Děkuju. Bylo to… Nevím, co se stalo.“

Vzdychne, pohladí mě po paži a vážně se na mě podívá. „Myslím, že tě Světko nenávidí. Pořád si pod nosem mumlal – spal ji, spal ji, spal ji!“

Přikývnu a napřímím se, i když se mi tělo chce zhroutit úlevou. Světkův odpor je ničím ve srovnání se strachem, který jsem právě pocítila, a nejdůležitější je, že mě nikdo nemůže obvinit z čarodějnictví, když mě oheň nespálil. Dokážu se vyrovnat s pomluvami, ale dokud nejsem spálená nebo označená, nemá nikdo důvod mě vyhnat.

„Dneska se ke mně choval hrubě. Možná jsem si dělala legraci z jeho impotence,“ šeptám, protože se blížíme k dlouhé lavici, na které je naskládané jídlo a pití. Kolem stojí tucet lidí s poháry v rukou.

Bognin překvapený smích se rychle mění v nesouhlasné mručení. „Měla bys být opatrnější. I když si mnozí z nás přejí, abychom si mohli říkat, co chceme, existuje důvod, proč to neděláme.“

„Já vím,“ povzdechnu si a neohrabaně jí stisknu rameno. Neumím se dotýkat lidí, ale Bogna to má ráda a očekává to, tak se snažím. „Příště si dám pozor.“

Zastavíme se u lavice a Bogna se dá do práce a nalévá nám oběma víno. Lidé nás většinou ignorují, ale Česlava, která stojí poblíž se žrecem, se na mě pohrdavě podívá.

„Krásné květiny,“ řekne a zúží oči, když si všimne mého věnce.

Je o dvacet let starší než já, její hnědé vlasy už mají u spánků stříbrné prameny a teď je zakrývá bílý šátek. Tmavé, drobné oči jí pronikavě planou v hubené, protáhlé tváři. V minulosti jsem ji neprávem přirovnala ke koni, ale teď mám mnohem pádnější důvody, proč ji nemít ráda.

Například proto, že odmítla Bognu, když nejvíc potřebovala pomoc.

„Děkuji,“ řeknu s ironickým kývnutím hlavy a potlačím další záchvat paniky, když si uvědomím, že je samozřejmě podezřívavá. Je to zaříkávačka. Ví stejně dobře jako já, že normální máky po utržení nevypadají tak nádherně.

Ale já už mám svou zkoušku za sebou. Na další rok jsem v bezpečí a na to se teď soustředím, aby mi srdce přestalo bušit strachem.

Česlava se pohrdavě ušklíbne a Jarota, žrec, se na mě letmo podívá a odvrátí se. Je mu přes padesát a stal se naším žrecem, když jsem se narodila. Wiosna vždycky říkala, že je to podvodník.

„Sleduj ho, až složí oběť, ano?“ řekla mi jednou. „Až všichni odejdou, vezme si mrtvé kuře domů, aby z něj uvařil vývar. Skutečná oběť by měla být spálena, aby se dostala k bohům.“

Ať už je podvodník nebo ne, Jarota si získal respekt lidí. Jednou, uprostřed velmi suchého léta, kdy nedostatek deště téměř zničil úrodu, provedl okázalou oběť, na kterou se všichni přišli podívat. Zabil jehně, spálil nějaké bylinky a pronesl mnoho květnatých modliteb. Hned druhý den pršelo.

Wiosna prohlásila, že je to šťastný bastard. Já jsem teď jen vděčná, že mi nevěnuje pozornost. Ať už jde o zkoušku ohněm nebo ne, kdyby proti mně Jarota pronesl jediné slovo, byla bych vyhnána.

Bolest hlavy, která mi po předchozím kouzlu pulzovala ve spáncích, se vrací a bubnuje mi do lebky. Silně mrkám a odvracím se od nenávistných pohledů lidí u stolu.

Bohové, jak toužím po samotě své chaty. Bogna mi vtiskne do rukou pohár, takže přijímám osud a zůstávám. Musím. Být viděna venku je téměř stejně důležité jako Kupalova zkouška. Kdybych zůstala v chatě a vyhýbala se všem tak, jak bych chtěla, pomluvy by brzy nabyly tak zlomyslného charakteru, že by se nedaly kontrolovat.

Lidé se bojí toho, co neznají. Musím se předvést, dát o sobě vědět, aby mě viděli jako někoho obyčejného.

Bože. Co všechno musím podstoupit, aby mě můj kmen nechal mezi nimi žít. Možná by nakonec nebylo tak špatné vydat se na vlastní pěst do lesů. Jistě se dokážu vyhnout medvědům a vlkům a rozhodně vím, co dělat se zlými duchy a příšerami. Mám pocit, že to nebude horší než tohle.

Přesto mě pokaždé, když pomyslím na temnotu lesa jako na svůj nový domov, svírá hrůza, která mi drtí žebra. Strach z té noci se vrací, a ať se ho snažím potlačit sebevíc – jsou mrtví a ty jsi naživu, jsi v bezpečí, jsi celá, nemáš nůž v břiše –, strach jen sílí.

A proto zůstávám. Jako zbabělec, kterým jsem.

Přesvědčím Bognu, aby šla za svými přítelkyněmi, a než poslechne, varuje mě, abych si nedělala další nepřátele. Stojím stranou, jsem jasně viditelná pro všechny, kteří se chtějí dívat, ale dost daleko na to, aby se mnou nikdo nechtěl mluvit. Popíjím víno, malými doušky, ale hlavně jen pozoruju.

Závist a touha zvedají ošklivé hlavy, když se dívám na vesničany, kteří se smějí a tančí za zvuků fléten a bubnů. Všichni si užívají, zatímco vzduch naplňuje horečné vzrušení. Ohně hoří, medovina teče proudem a smích a výkřiky jsou čím dál hlasitější a pronikavější.

Jediné, co mohu dělat, je sledovat je z dálky. Nikdy jsem se nezúčastnila žádné oslavy, nikdy mi nebylo dovoleno být veselá a bezstarostná jako všem ostatním ve vesnici.

Je to tak nespravedlivé, že bych jim všem nejraději nadávala.

Brzy se dívky vracejí z lesa, v nových a krásných šatech, z nichž jsou některé ještě odvážnější než ty předchozí. Jsou rozjařené, oči jim jiskří očekáváním, když flirtují s chlapci. Už začínají námluvy Kupadelné noci, ruce dychtivě klouzají po teplých tělech, zatím jen přes oblečení.

Manželky jdou za svými muži, aby na ně dohlédly, zatímco všichni sledují dívky. Brzy mladé ženy opouštějí chlapce a tvoří kruh kolem Kupalova ohně, tančí ruku v ruce, zatímco zlaté světlo plamenů hladí jejich kůži a věnce. Zpívají v rytmu bubnů a volají Mokoš, aby jim darovala plodnost, a Jitřenku, aby oddálila svítání, aby noc mohla trvat déle.

Přes to všechno stojím sama a každou minutou se cítím mizerněji, i když nohou vyťukávám rytmus. Moje tělo chce tančit a popření té touhy mi způsobuje mravenčení na kůži. Nahoře na obloze pomalu stoupá Chors, stejně osamělý jako já.

Je to nejkratší noc v roce, ale mně se vždycky zdá nejdelší.

Jarota brzy odloží pohár a pečlivými pohyby si upraví roucho. Několikrát si odkašle a procvičuje si hlas. Je čas na požehnání.

Pohlédnu na kruh pěti ohňů u řeky. Už po generace jsme neměli božského návštěvníka, a přesto každý rok muži oddaně rozdělávají ohně a udržují je po celou noc. Stěny mezi světy jsou během Kupadelné noci tenké, a pokud se nás bůh rozhodne navštívit, objeví se právě zde.

Kruh je samozřejmě prázdný. Pochybuju, že by se bohové v dnešní době zajímali o smrtelníky.

Jarota přichází k velkému ohni uprostřed louky a dívky se rozprchnou a přestanou tančit. Povzdechnu si, odložím prázdný pohár a přiblížím se, zatímco žrec vyhrnuje široké rukávy svého roucha. Má u sebe váček s bylinkami, které nasype do ohně – mák, heřmánek, šalvěj. Neškodné věci, které dodají kouři vůni a lidem, kteří ho vdechují, závrať.

„Pojďte, pojďte! Poděkujme bohům za jejich dary a uctěme je veselím a plodností!“

Lidé se shromažďují kolem velkého ohně, ale já zůstávám stranou. Nechci být pod vlivem hypnotického kouře. Vím, že Jarota ho používá, aby si zajistil důvěryhodnost.

Jako žrec by měl mít přízeň bohů. Přivolá je a pak bude předstírat, že mu odpověděli. Lidé se nadechnou kouře a začnou mít vidiny.

Vzhledem k tomu, jak jsou již někteří z nich opilí, si ale nemyslím, že je kouř nutný.

Jarota neustále mluví o přivolávání přízně bohů a postupně každému z nich děkuje. Dažbogovi za to, že nám dává teplo a světlo. Mokoš za to, že zajišťuje úrodnost polí a plodnost zvířat. Perunovi za to, že nám spravedlivě vládne. A ostatním, všem bohům na Perunově straně, těm, které stvořil, těm, které přijal, a jeho dětem. Jako vždy Jarota ani nevysloví Velesovo jméno.

Lidé si totiž myslí, že je to prokletí.

Když skončí, hodí okázalým gestem do ohně hrst bylin. Plameny jiskří a syčí, zatímco do nebe stoupá štiplavý kouř. Vím, že je to jen naoko a že bohové Jarotu ve skutečnosti neposlouchají. Přesto se nemohu ubránit pohledu na kruh ohňů u řeky.

Toužím vidět boha. Alespoň jednou. Možná s ním dokonce mluvit, pokud to bude možné, protože mi docházejí způsoby, jak se stát mocnou čarodějkou, která mě zachránila. A pokud se jí nestanu, zemřu. Moje dvanáctiletá já zemře.

Ale když se podívám na kruh připravený pro bohy, je samozřejmě prázdný. Jako vždy.

Jarota vyzývá všechny, aby oslavovali způsobem, který potěší bohy, a stahuje se, nalévá si plný pohár medoviny. Vlevo se ve stínu shlukuje skupina mladých mužů, strkají se a smějí. Mají rozepnuté lněné košile, tváře zarudlé a lesklé potem. Alkohol a oheň je rozdováděli a teď jsou připraveni vyrazit.

Snaží se zahlédnout novou královnu Kupaldelné noci.

O kousek dál, ve světle malého ohně, se shromáždily dívky. Vrhají na chlapce smyslné pohledy, protože dobře vědí, že je sledují. Poté co Jarota přerušil jejich tanec, si dívky vybraly královnu, a jak jsem předpověděla, je to Ida.

Svléknou ji donaha.

„Korunujte královnu! Korunujte královnu!“ skandují dívky, zatímco chlapci se navzájem okřikují a strkají, aby měli lepší výhled.

Ida stojí nahá, světlé chloupky mezi jejími stehny se lesknou medem. Dívky si vždy dávají mezi nohy jídlo pro Kupalu a nezajímá je, jaké to bude mít následky, pokud to přinese každé z nich dychtivý jazyk mezi stehny.

V okamžiku upřímnosti, která mi láme srdce, přiznávám, že bych to také chtěla. Ale nikoliv od těchto chlapců. Od nikoho, koho znám.

Mladí muži se strkají a hádají, jejich oči se lesknou ve tmě. Kupalova královna je obvykle nejkrásnější a nejoblíbenější z dívek. Každý chlapec prakticky pláče vděčností za to, že ji může vidět nahou. Někteří z nich nikdy neviděli nahou dívku. Bude to také jejich první sex.

Dnes v noci si všichni kromě mě užijí. Ida víc než ostatní, pokud bude chtít.

Nezávidím jí to, říkám si, i když mi žaludek svírá hořkost. Dnes v noci je nejkrásnější. Poutá pozornost všech – je jejich středobodem, jejich Velkým dubem, který roste uprostřed světa. Téměř cítím hřejivou sílu, kterou disponuje, a také vím, že já ji nikdy mít nebudu.

Jestli je ona Velký dub, já jsem sukovitá, zkroucená borovice, která roste na nepřátelské půdě navzdory všem překážkám. Nikdo mě neobdivuje. Nikdo si mě nevybere za královnu. Je to povrchní a marnivé, ale část mě prahne právě po takové pozornosti. Jen jednou ji chci ochutnat. Jednou ji chci mít.

Ale jedinkrát je vše, co dostane – co dostane každý. Příští rok bude Ida sesazena z trůnu. Každé Kupadelné svátky je královnou jiná dívka.

Chichotají se a přinášejí plášť z květin a trav, který utkaly pro královnu. Přikryjí jím Idu, aby stvrdily svou volbu.

„Vybíráme si tebe, Kupalova královno! Nechej nás kochat se tvou krásou a přízní. Ať jsme dnes večer všechny tak krásné jako ty.“

Dívky ovinou Idino nahé tělo utkaným květinovým pláštěm, který jí zavážou kolem prsou a břicha a zakryjí jí lepkavá stehna. Je korunována královnou a brzy ji odnesou do lesa, kde bude rozdávat přízeň. Cestou zazpívají tradiční Kupalovu píseň.

Ó, Kupalova královno, nejkrásnější z nás všech,

dej nám trochu svého kouzla, ať naše kůže září.

Dej nám pár jisker, které tančí v tvých očích,

Zavrtím hlavou.