Layla Fae, Ďáblův tanec

série Jaga a ďábel – kniha 3.

Vydalo nakladatelství MEDIAPLEX, s. r. o., Holečkova 789/49, Praha 5, v Praze roku 2026. Vydání 1.

Z anglického originálu Devil’s Dance

Vytiskla tiskárna Finidr – Český Těšín

Front cover design by Layla Fae

Cover design © Kateřina Štěpánková, GRAFIS – grafický servis, Druztová

© 2026 MEDIAPLEX, s. r. o.

© 2025 Layla Fae

All rights reserved

Všechny postavy, společnosti i místa v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podobnost s reálným světem nebo skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je zcela náhodná.

Znak nakladatelství MEDIAPLEX i znaky všech edičních řad jsou chráněny ochrannou známkou.

ePub: ISBN 978-80-53012-81-2

Print: ISBN 978-80-53012-82-9

Anotace

Bohové Slávu válčí a já jsem cenou, o kterou bojují.

Jsem zlomená. Kus mé duše shořel a zanechal ve mně jen prázdnotu a otupělost. Toulám se jeskyněmi Návu, jediným místem, které není úplně bezpečné. A když už nedokážu snést nudu bezcílného toulání se životem, bavím se tím, že sleduju Volandovy ubohé pokusy o pokání.

Plazí se. Prosí. Nosí mi dary. S každým zavrtěním mé hlavy se jeho zoufalství prohlubuje. Ach, jak dobře umí lhát.

Jenže netuší, že už mě nikdy nic nepřiměje, abych mu znovu věřila. A pokud se ta zlomená část mé duše někdy zahojí, vyrvu ji ze sebe a zničím.

Protože Voland měl pravdu. Láska je strašlivá slabost.

ĎÁBLŮV TANEC

Jaga a ďábel – 3

LAYLA FAE

Devil’s Dance

Jaga and the Devil

Book 3

Věnování

Pro ty, kteří věří ve šťastné konce – i pro ty, kteří nevěří.

Varování ohledně obsahu

Upozorňujeme, že se jedná o temnou fantasy romanci. V žádném případě není bezpečná a romance i svět jsou prošpikovány temnými prvky. Naleznete zde mnoho provokativního obsahu. Detailní seznam naleznete na stránkách www.laylafae.com

- mučení, brutalita, tělesný rozklad

- deprese, sebevražedné myšlenky

- ponižování, degradace

- velmi problematický souhlas

- hladovění

- trauma z předchozího sexuálního napadení

- mocenská dynamika (dominance/submisivita, jejich střídání)

- explicitní sexuální praktiky (včetně peggingu)

- kink motivy (degradace, ponižování, praise kink)

Folklór

Ačkoliv příběh čerpá ze slovanských mýtů a folklóru, nejde o jejich přesnou ani jednotnou interpretaci. Na prvním místě pro mě vždy stojí příběh a postavy – a navíc neexistuje jediná „oficiální“ verze slovanské mytologie. Každý mýtus má několik podob.

Bohové a mytologické bytosti se navíc nutně proměňují ve chvíli, kdy se stanou literárními postavami. V původních pramenech bývají často schematičtí a jednorozměrní – a to jsem jim nechtěla ponechat.

Při psaní série Jaga a ďábel jsem však vycházela z pečlivého studia dostupných zdrojů. Jejich seznam naleznete v bibliografii na konci knihy. Všechny použité prameny jsou v polštině.

Toto je dílo fikce.

Všechny postavy, místa, události, filozofické i metafyzické koncepty a další prvky tohoto příběhu jsou smyšlené. Svět románu není založen na konkrétním reálném místě ani historickém období – jedná se o čistou fantasy.

Názory a postoje vyjádřené postavami nejsou totožné s názory autorky.

Dějová linie

Tato kniha je třetím a posledním dílem série Jaga a Ďábel.

Slovníček

Postavy

Perun

Bůh hromu, vládce Slávu a Vyraje, Velesův bratr. Společně s Velesem stvořil svět. Přebývá ve větvích Velkého dubu ve Vyraji.

Veles

Perunův bratr a spolustvořitel světa. Král Návu, který vládne magii a mrtvým. Byl vyhnán svým bratrem, na staletí připoután ke kořenům Velkého stromu kvůli jejich soupeření o moc a Perunovu manželku Mokoš.

Svantovít

Jeden z nejstarších bohů, většinou zapomenutý. Je zobrazován se třemi tvářemi: laskavou, rozhněvanou a smutnou. Perun ho pohřbil zaživa poté, co se mu Svantovít postavil. Nikdo neví, kde leží.

Mokoš

Bohyně života a plodnosti, matka země, Perunova nevěrná manželka. Nejmocnější bohyně ve Vyraji, známá a uctívaná pro svou krásu.

Stribog

Bůh větru, syn Peruna a Mokoš. Známý pro svou hravou, hedonistickou povahu.

Svarog

Perunův syn, stvořený z ohně. Je božským kovářem pracujícím v Perunově kovárně.

Chors

Bůh měsíce, syn Velese. Byl stvořen z vod věčné řeky v Návu. Někdy se jeho jméno používá k označení měsíce, např. Chors je vysoko na obloze.

Rod

Bůh, který po smrti vede duše předků do Vyraje, syn Velese a Mokoš.

Dažbog

Bůh slunce, stvořený Svarogem, božským kovářem pracujícím v Perunově kovárně. Nosí štít ze zlata, který přináší světlo do světa smrtelníků. Někdy se jeho jméno používá k označení slunce.

Jitřenka

Bohyně úsvitu, dcera Mokoš a Dažboga. Každý den otevírá brány Vyraje, aby vyprovodila svého otce na jeho každodenní pouť po obloze.

Nyja

Bohyně smrti, nazývaná také matka posledního dechu a matka navek. Přebývá v Návu a velí Velesovým armádám. Ve světě smrtelníků je to ona, kdo vede duše mrtvých dětí do Návu.

Rožanice

Trojčata, dcery Roda a Mokoš. Pro jejich incestní původ je Perun vyhnal do Návu. Po propuštění jim dal za úkol vtisknout na čelo každému novorozenému dítěti jeho osud.

Král včel

Božské stvoření, které vládne lesům, ve Slávu i ve světě smrtelníků. Není o něm mnoho známo.

Ďábel

Jedno z jmen ďábla. Stejně jako všechna jména ďábla je považováno za kletbu a přináší smůlu.

Zaříkávačka

Druh léčitelky a porodní báby. Připravuje bylinné léky, provádí operace a rodí děti.

Běsové, místa a další

Běs

Jakýkoliv druh nadpřirozené bytosti ve světě smrtelníků. Ve Slávu je téměř každý obyvatel běs. Poté co si běs odpyká svůj bohem daný trest ve světě smrtelníků, žije ve Slávu, kde může otevřeně praktikovat magii. Může mít potomky, což vede k tomu, že se ve Slávu běsové rodí a vyrůstají, místo aby byli stvořeni ze smrtelníků prokletých bohy. Běsové jsou nesmrtelní v tom smyslu, že neumírají stářím, ale může je zabít zbraň, jed nebo nemoc.

Bída

Běs, který proklíná smrtelníky chudobou a hladem. Objevuje se jako kostnatá žena. Je velmi obávaná a mocná, nelze se jí zbavit. Jakmile se bída nastěhuje do domu, nelze nic dělat, dokud celá rodina nezemře na chlad, nemoci a nedostatek jídla.

Dušičky

Noc mrtvých, která se slaví na konci října. Jsou připravovány obětiny jídla, aby přilákaly duše mrtvých z Návu. Běsové cestují do světa smrtelníků a slaví, protože hranice mezi světy se v této době stírají.

Chochol

Ptákovitý běs s mírumilovnou povahou, humanoid s ptačí hlavou a zobákem, paže má pokryté peřím. Chocholové ve Slávu pracují jako řemeslníci v mnoha oborech. Rodí se z vajec.

Kobold

Běs připomínající malého černého medvěda. Koboldi jsou pokrytí srstí, chodí po čtyřech, jsou vnímaví a umí mluvit.

Latavice

Větrná víla, obvykle žena bledého vzhledu. Ovládá vítr a vytváří silné vichřice, které odnášejí smrtelníkům jejich majetek, zvířata a dokonce i lidi. Nejjistějším způsobem, jak porazit latavici, je hodit nůž do srdce vichřice. Pokud vyjde zakrvácená, znamená to, že byla zasažena.

Licho

Běs žijící v lesích, tradičně obviňovaný ze všech neštěstí. V jazyce se může používat ve frázi licho ví, což znamená nikdo neví, nebo jako prokletí ať tě licho vezme.

Mamuna

Běs, obvykle ženského pohlaví, s velkými prsy, které neustále produkují mléko. Mamuny lákají smrtelníky, aby pili jejich mléko, které má narkotické účinky. Smrtelník, který ho ochutnal, už nikdy nebude šťastný a bude mu vždy chybět kouzlo tohoto mléka. Mamuny také unášejí děti a kradou duše předků.

Navka

Duše mrtvého dítěte, která se zjevuje jako malý černý pták.

Planetník

Běs, který vypadá jako smrtelný člověk, ale umí létat a má mocné magické schopnosti. Planetníkové se objevují, když zuří bouře. Sbírají blesky, aby ochránili smrtelníky, a někdy bojují s draky mezi bouřkovými mraky.

Polednice

Běs stvořený z duše mladé ženy, která zemřela strašlivou smrtí nebo spáchala hrozný zločin. Polednice straší v létě na polích, proklíná pracovníky úpalem a připravuje je o rozum. Sílu čerpá ze slunce a dokáže ji využít i k zabíjení.

Potracenec

Běs stvořený z dítěte, které bylo tragicky potraceno. Objevuje se jako krásné dítě, aby oklamal své oběti. Je divoký a nekomunikativní, nelze s ním rozumně diskutovat.

Rarog

Ohnivý pták, který slouží jako zbraň Svarogovi.

Rusalka

Vodní nymfa, která svádí smrtelníky, aby se utopili, a mohla se tak živit jejich životní silou. Rusalka se může proměnit v krásnou smrtelnou ženu. Ve své přirozené podobě je pokryta šupinami.

Stružina

Široká řeka na hranici mezi Slávem a Návem. Je plná nebezpečných podvodních zvířat a zrádných proudů, takže je nemožné ji překročit. Její název, který doslovně znamená malý potok, je příkladem magického myšlení v jazyce. Protože je řeka tak nebezpečná a velká, běsové ve Slávu jí dali malé jméno, aby působila méně zastrašujícím dojmem.

Stryga

Běs vytvořený z duše nenarozené dívky nebo mladé ženy. Přes den odpočívá a v noci loví smrtelníky, aby pila jejich krev a jedla jejich vnitřnosti. Strygy jsou známé svými krvavými výkřiky. Magicky mocné.

Upír

Lidé, kteří byli zlí nebo zemřeli za strašlivých okolností, se po smrti mohou proměnit v upíry. Upíři pijí krev, aby přežili. Upíra lze zabít pouze tak, že mu useknete hlavu a položíte ji mezi jeho nohy do hrobu.

Upířice

Létající běs, napůl žena, napůl pták. Místo rukou má křídla a na ptačích nohách velmi ostré drápy. Upířice slouží Perunovi.

Utopenec

Vodní běs, obvykle žijící ve sladkovodních vodách. Utopenec je pokrytý šedou, slizkou kůží a rád topí smrtelné muže a unáší smrtelné ženy, aby se staly jeho podvodními otrokyněmi.

Víla

Běs, který se zjevuje jako nádherná mladá žena. Svádí smrtelné muže a po pohlavním styku je zabíjí.

Kupadelné oslavy

Slovanská oslava letního slunovratu, jeden z hlavních slovanských lidových svátků. Oslavy zahrnují rituály a hry spojené s manželstvím a plodností.

Sláv

Mytická země obývaná všemi bytostmi ze slovanského folklóru. Sláv zahrnuje Vyraj a Náv a obyčejní smrtelníci do něj nemohou vstoupit, dokud nezemřou a nejsou odvezeni do Návu. Celý Sláv je velký ostrov obklopený věčnými mlhami stvoření. Na jihu leží Vyraj. Střední část ostrova tvoří samotný Sláv s městem na hoře obývaném všemi druhy běsů. Na severu, za bouřlivými vodami velké řeky Stružiny, leží Náv.

Náv

Mytická země mrtvých, doména Velese. Lidové pověsti ji popisují jako podzemní svět tunelů a jeskyní obývaný dušemi mrtvých, draky a jinými mytickými tvory. Říká se, že je děsivá a krásná. Náv leží severně od horského města Sláv.

Vyraj

Země, kde Perun sídlí se svými bohy na jihu Slávu. Je ohraničena nepřekonatelným magickým plotem, který brání vstupu většině bytostí a tvorů. Uprostřed Vyraje roste Velký dub.

Polské legendy

Lech, Čech a Rus

Tři legendární zakladatelé slovanských zemí.

Legenda o wawlském drakovi

Kdysi dávno přiletěl do Krakova drak a požadoval, aby mu král naservíroval k snědku princeznu. Král byl zoufalý, a tak slíbil ruku své dcery a polovinu království tomu, kdo draka zabije. Mnoho rytířů se s ním pokusilo utkat, ale všichni padli, a drak se nakrmil jejich masem.

Jednoho dne před krále předstoupil skromný mladý krejčí a prohlásil, že draka zabije. Byl menší než rytíři a neměl ani meč, ani brnění. Král mu přesto slíbil stejnou odměnu jako ostatním, protože už nevěděl, co dělat.

Krejčí zabil ovci, rozpáral jí břicho a naplnil ho až po okraj sírou. Pak kůži pečlivě zašil a ovci položil k řece, kam drak často chodíval pít.

Drak slétl z nebe a ovci spolkl jediným mohutným soustem. Brzy ho však přepadla žízeň, jakou dosud nikdy nepoznal. Síra mu začala pálit žaludek. Postavil se k řece a pil, pil a pil, ale žízeň neustupovala.

Nakonec vypil tolik vody, až praskl. Tak skromný krejčí přemohl mocného draka. Král dodržel slovo a dal mu za ženu princeznu i polovinu království.

A pokud někdy navštívíte Krakov, nezapomeňte se podívat na sochu draka. Chrlí skutečný oheň!

Balada

Byla jednou žena, hrdá a silná,

ve skrývání smutku téměř neomylná.

Zpupná tvář a ostrá slova v hněvu –

to jediné znal svět z jejího zpěvu.

Pak přišel muž se srdcem černým jak noc,

lhal, spřádal intriky, měl podivnou moc.

Když pukla její hradba a zlomil jí štít,

vytryskl smutek a bolest začala znít.

Pustila k sobě tu duši tak bídnou,

on zradou jí splatil – ne tváří vlídnou.

Zraněná k smrti, vzdala se snahy,

nechala ducha klesnout přes prahy.

Teď tady sedí, chladná a pyšná,

láska i bolest je pro ni už lichá.

Ten muž jen zoufá, ztracený v tmách –

ztratit ji byla příliš krutá daň.

Kapitola první

Zlomená

Než začneme.

Na konci této knihy se nachází bonusový obsah k tomuto příběhu. Tak si ho nenechte ujít.

A nebo si ji stáhněte rovnou teď ZDE.

* * *

Jaga sedí na mém trůnu a zírá do prázdna bezvýraznýma, neživýma očima. Už měsíc je stejná. Z místa se pohne sotva jednou za pár dní, jen aby se najedla nebo umyla. Je vychrtlá, sotva živá. Pod očima má šílené kruhy. Tváře se jí propadly.

V obrovském prostoru kamenného křesla zdobeného drahokamy vypadá tak malá, ztracená a křehká. Nohama nedosahuje na zem. Visí jí bezvládně, ochablé nečinností.

Nemá ve tváři žádný výraz. Mluví jen tehdy, žádá-li o smrt. Každé ráno, kdy jí přinesu snídani, kterou stejně ignoruje, o ni požádá. Každý večer, kdy jí připravím koupel, již odmítne, to zopakuje znovu.

Je spíš mrtvá než živá, jako by mi chtěla vzdorovat za dar nesmrtelnosti, který jsem jí věnoval. Jenže v ní už nezbyl žádný vzdor. Je jako přízrak.

Zkřivím obličej a s odporem odvrátím pohled. Netuším, koho dnes nenávidím víc – ji, nebo sebe. Střídá se to pravidelně, jako kyvadlo.

Už ke mně necítí nenávist. Kéž by mě nenáviděla.

S vědomím, že znovu odejdu poražený, vstanu z pohovky a přejdu rozlehlou trůnní síň, až se zastavím u podstavce. Kroky se odrážejí od vzdálených stěn a hranoly drahokamů zdobící každý centimetr prostoru se zrcadlí v leštěné podlaze. Po kůži mi pak kloužou odrazy jejich světla, červené, fialové a zelené.

Můj trůnní sál je nádherný. Umělecké dílo. Výsledek lásky. Postavil jsem ho před staletími a studené stěny jeskyně ozdobil planoucími drahokamy, které jsem sám vytěžil z útrob země.

Safíry, rubíny, smaragdy, jantary a další drahé kameny se třpytí a lesknou ve světle tuctu ohňů, které naplňují obrovské křišťálové kotle. Ohně nikdy neuhasnou. Trůnní sál, ačkoliv je pohřben hluboko pod zemí, září mnohem jasněji než sluncem zalitý svět nad ním. Je luxusnější než Perunovy háje a svatyně, jakkoliv jich je mnoho.

„Jak se dnes máš, má lásko?“ ptám se a zastavím se před Jagou. K podstavci vede pět vysokých schodů a moje oči jsou ve výšce jejích holení.

Ve své druhé podobě bych se díval na její břicho. Na okamžik zvažuju, že se proměním, jen abych k ní byl blíž… Nakonec to zavrhnu. Raději to neriskuju.

Jaga mě jako vždy ignoruje. Sedí nehybně jako socha, se zády rovnými, lhostejná ke všemu kolem. Uvažuju, že se jí dotknu, jenže na to nikdy nereaguje. Na začátku apatie jsem se ji pokusil políbit, jen abych v ní znovu roznítil oheň. Ale v náručí mi ležela jako neživá panenka. Nereagovala, byla studená a prázdná. Bylo to odporné.

Raději bych, aby mě proklela. Cokoliv by bylo lepší než tohle.

„Chtěla by sis dneska poslechnout nějakou hudbu, nejdražší? Venku čeká vynikající houslista. Dej mi znamení a já mu řeknu, ať přijde.“

Jaga se nad mým zjevným pokusem vyvolat reakci ani neusměje. Ví stejně dobře jako já, že bych mohl mít všechny houslisty, umělce, šašky a bardy z Návu přímo před ní, kdybych chtěl. Své pobavení si však musí zasloužit, i kdyby jen kývnutím.

Kývnutí je tak malá, tak ubohá věc. A ona mi nedá ani to.

„Tak tedy žádná hudba.“ Snažím se udržet na tváři chladný, zdvořilý úsměv.

Kdysi jsem zuřil, křičel, dokonce prosil a plakal. Vytrhl jsem si srdce, aby ho mohla rozpitvat, a ona to ignorovala, jako by šlo o červa, který nestojí za její pozornost.

„A co dneska nějaké speciální jídlo?“ zeptám se znovu po minutě ticha. Jaga ani nemrkne. Vypadá jako mrtvá. „Mluvil jsem s někým, kdo ti je velmi drahý. Souhlasila, že ti uvaří.“

Byla to taky sakra dřina. Wiosna se mnou nechtěla mluvit, stejně jako Jaga. Velmi mnou pohrdá. Musel jsem ji přemlouvat, okouzlovat, prosit a lákat, jak nejlépe jsem uměl, aby mě konečně vyslechla.

Na okamžik si myslím, že to funguje. Tam. Nejtenčí vráska v koutku Jagina oka. Známka života. Je zvědavá, i když jen nepatrně.

„No tak, maková panenko,“ přemlouvám ji s nadějí. „Jídlo, jaké vařila drahá Wiosna. Chuť a vůně domova. Představ si všechny ty úžasné, nenávistné pocity, které v tobě vyvolá. Všechny vzpomínky, které v tobě probudí. Víš, že to chceš.“

Vidím, že bojuje. Čelist se jí napíná, pohled zaostřuje a ozvěna jejího starého ohně se probouzí k životu. Čekáme, zmrazeni v limbu nerozhodnosti. Poddá se nakonec?

Jaga pomalu vydechne a napětí z ní vyprchá. Emoce v očích zmizí. Polknu prudké zaklení, které mi vybuchuje na špičce jazyka.

„Bude zklamaná. Víš, byla tak šťastná, když jsem jí řekl, že jsi tady. Plakala. Prosila, aby tě mohla vidět. To se samozřejmě nemůže stát, dokud mi něco nedáš. Taková je dohoda, pamatuješ? Píseň nebo jídlo z domova za přikývnutí. Prohlídka Návu za pár slov. A já ti dám Wiosnu nebo Bognu, kohokoliv si vybereš, pokud mi konečně řekneš, co s tebou sakra je.“

Poslední slova mi vyletí z úst jako vrčení a na okamžik zním jako moje ošklivější polovina. Jaga sebou lehce cukne, ale nepodívá se na mě. Zírám na ni, čekám, doufám, jen abych byl znovu zklamán.

Neodpovídá.

„Vidím, že ses nic nenaučil, otče.“

Rozzuřeně a zaskočeně se otočím. Chors vykročí z temného kouta, stříbrné měsíční světlo se rozptyluje kolem jeho nohou s každým krokem. Za mnou se ozve šustění. Jaga se nakloní dopředu, zvědavě ho sleduje široce rozevřenýma očima.

„Zakázal jsem ti sem chodit,“ vycedím skrz zaťaté zuby, zatímco ošklivé, monstrózní vlny žárlivosti pohltí mé srdce a zamlží mi mozek. „Vypadni.“

Zasměje se, jemně a krásně. Pohled na něj ve mně obvykle vyvolává hrdost. Stvořil jsem ho a on je důkazem, že jsem schopen dokonalosti. Dnes je jeho krása odporná. Zradil mě, nalákal do své postele jedinou ženu, kterou jsem kdy chtěl, a já mu to nemohu odpustit.

Ani ho nemůžu zabít. Oba jsou krutí netvoři.

Prokletí mé existence, můj syn, se zastaví po mém boku a nakloní hlavu, aby ji pozoroval. Ona se ohlédne, najednou obživlá, i když už není tak krásná jako dřív, ne.

Měsíce strávené pod zemí, bez vzduchu a jídla, proměnily Jagu ve stín sebe sama. Moje krev napravila, co mohla, a vyléčila všechny vnitřní i vnější rány, nevrátila jí však plnost tváří ani lesk vlasů.

Vypadá staře a vyčerpaně, jako mrtvá nevěsta. A přesto, sotva se usměje, nedokážu zastavit touhu, která mi buší v srdci. Jak strašně mi ten úsměv chyběl.

Pocit však okamžitě pohltí hněv a já zatnu pěsti. Sleduje Chorse. Ten úsměv patří jen jemu.

„Jak se máš?“ ptá se jí klidně a příjemně, jako by neviděl, v jakém je stavu.

Jaga pokrčí rameny. Tenká, papírově suchá kůže jí sklouzne po ostrých klíčních kostech. Napadne mě, jestli ji jednou nerozříznou zevnitř. Někdo jako ona, smrtelnice, co se stala nesmrtelnou, ještě nikdy neexistoval. Netuším, do jaké míry ještě může chátrat a nestarat se o sebe. Možná by mohla hnít věčně, a přesto zůstat při vědomí.

„Každý den prosím o vysvobození z hrozného, nesmrtelného života, který si nezasloužím,“ pronese s úsměvem, který má být koketní, ale působí děsivě. Něco na jejích dásních mě zneklidňuje. Jsou příliš tenké a zuby vypadají, jako by jí mohly z pusy vypadnout jako mušle.

„Ach.“ Chors s vážným porozuměním přikývne, jako by přesně věděl, co má na mysli. Nevděčný zmetek. „Prosbami ale ničeho nedosáhneš. To musíš vědět. Zkusila jsi ho rozzuřit natolik, aby tě v návalu vášně zabil? Pokud dokážeš zemřít, mohlo by to fungovat.“

Zatínám pěsti tak silně, až mě bolí. V druhé podobě by mi drápy roztrhaly kůži a stékala by z nich krev.

Jaga ho bezvýrazně sleduje a já cítím, jak přemýšlí. Mě nehodlá vzít na vědomí ani pohledem. To je můj trest a ona mi ho s velkou oddaností ukládá. Přesto pokud chce s Chorsem mluvit, měla by něco říct.

„Nezáleží mi na tom dost na to, abych ho rozzlobila.“

Vím, proč to dělá, a přesto to bolí.

Tohle je jádro její pomsty. Každým gestem, slovem a dnem naplněným lhostejností mi ukazuje, jak málo pro ni znamenám.

Někdy jí věřím. Jenže ji znám stejně dobře jako ona mě. Hluboko pod chladným zevnějškem skrývá Jaga oceán roztavené zuřivosti. Chce, abych trpěl. Všechno, co dělá, je promyšlený pokus způsobit mi bolest.

„Skvělé,“ pronese Chors bez intonace. „Přišel jsem tě pozvat na procházku. Většinu Návu jsi ještě neviděla a je to krásné místo.“

„Proč ne?“ Opatrně, jako by si byla vědoma každé vystupující kosti, sklouzne z trůnu. „Měla bych si prohlédnout tu krásnou zemi, která mi byla odepřena.“

„Odepřena?“ vyplivnu. „Byla bys její královnou, kdybys řekla, že to chceš!“

Chors se na mě lítostivě podívá a Jaga jako vždy předstírá, že tam nejsem. Sestoupí po schodech a přidržuje si lem roztrhaných, ošklivých šatů, které nosí už měsíc. Šaty jsou špatně zašité a zašpiněné, jejich bělost zešedla. Připomínají rubáš. Nenávidím je, a právě proto je nosí.

Chors ji sleduje s elegantně zvednutým obočím.

„Překvapuješ mě, otče. Myslel jsem, že našemu hostu poskytneš pohodlnější oblečení.“

„Mému hostu,“ vyštěknu. Nenávidím ho a miluju ho a nenávidím to všechno. „Ne našemu. A má šatník plný královských šatů, které odmítá nosit. Je zlomyslná a tvrdohlavá jako dítě.“

Jaga nereaguje. Nejspíš jsem ji to tak naučil. Minulý týden jsem se ji zoufale snažil vyprovokovat mnohem horšími urážkami, ale nic z ní nevymámilo reakci. Seděla nehybně a hrdě, s prázdným pohledem a rukama volně položenýma v klíně, zatímco jsem jí do uší vyléval všechnu svou frustraci a zoufalství.

To, že byla pohřbena zaživa, ji hrozným způsobem změnilo. Je silnější. Neovlivnitelná.

Už mě nemiluje.

Chors k ní galantně natáhne ruku. Překvapí mě krátký záblesk náklonnosti. Je uvolněný s někým, kdo nejsem já. Konečně. Můj syn udělal neuvěřitelný pokrok.

Tím, že ošukal moji ženu. Nenávist spálí mou náklonnost a zanechá po ní jen popel.

„Půjdeme?“ zeptá se. „Koneckonců, ty jsi královna, ať máš na sobě cokoliv.“

„Ne, nepůjdete,“ zavrčím, ještě než se stačí pohnout. „Zůstane tady, dokud se na mě nepodívá.“

Chors se na mě usměje a mě při pohledu na něj zabolí srdce. Je tak krásný. Dnes je úplněk a můj krásný syn stojí na vrcholu sil.

„A jsme zpátky u toho, co jsem říkal,“ pronese s tichou sebejistotou, kterou u něj vídám jen zřídka.

Obvykle bývá zmatený děním bohů i lidí. Ve chvílích, kdy si je jistý, je však dobré ho poslouchat.

„Už ji nemůžeš nutit, aby dělala, co se ti zlíbí, otče. Kdysi jsi to mohl, to vím. Copak to ale nevidíš? Prožila to nejhorší, co se mohlo stát. Nic, co uděláš, to nepřekoná.“

Jaga ke mně stojí zády, takže jí nevidím do tváře, ale ramena má uvolněná. Uvědomím si, že má pravdu. Všechno, co jsem udělal, bylo marné.

„Chci jen, aby se na mě podívala!“ vyštěknu a slova ze mě vytrysknou, jak mě zaplaví frustrace. „Je to snad tak moc? Jen pohled. Jedno slovo, sakra!“

Chors tiše odfrkne a s laskavým úsměvem zavrtí hlavou. „Copak ses nepoučil? Nemůžeš ji zlomit, nemůžeš ji unavit, nemůžeš ji už podrobit své vůli. Teď je nezlomná. Ty bys měl vědět, jaké to je.“

Zatnu čelisti a odvrátím pohled. Naráží na staletí, která jsem strávil přikovaný ke kořenům Velkého dubu, přímo u nohou svého bratra. Osvobození mě změnilo. Nikomu jsem se pak nepodřídil.

Dokud jsem nepotkal ji.

„Dobře. Může jít. Ale jdu taky.“

Zadívám se jí na záda, abych zjistil, jestli zareaguje. Jaga však zůstává netečná, jako žena s železnou vůlí.

„A máš pravdu,“ dodám po chvíli. Jako bych odpovídal Chorsovi, ale slova patří jí. „Vím, jaké to je hnít pohřbený v zemi bez vidiny konce. Vím, jak utrpení člověka formuje a mění. Poučím se ze své minulosti a najdu způsob.“

Moje slova nemají žádný účinek. Jaga se na mě krátce podívá, než se otočí a vezme Chorse za paži. Ten jediný okamžik si vychutnávám – chvíli, kdy mezi námi probleskne pohled.

Tak tímhle jsem se stal… mužem tak poblázněným ženou, že dychtivě sbírá úsměvy určené jinému. Ubohé.

„Trůnní sál mého otce je samozřejmě nádherný.“ Chors zahájí prohlídku a elegantním gestem ukáže k nejbližší stěně, která se leskne a třpytí ohněm odrážejícím se v ostrých, mnohostranných hranách drahých kamenů.

„Postavil ho poté, co se osvobodil z kořenů Velkého dubu. Trvalo to roky. Vyhledal ty nejdokonalejší kameny, každý z nich opracoval do krásného tvaru a zasadil je do kamenných stěn jeskyně. Mezi drahokamy není ani centimetr volného místa. Je to mistrovské dílo a dovnitř nepouští nikoho kromě několika vyvolených, aby si ho mohli prohlédnout.“

Čekám, že Jaga položí otázku. Jakoukoliv. Jak jsem se osvobodil z Perunova prokletí? Proč jsem se po osvobození dal na řemeslo? Proč ostatním nedovolím spatřit tuto místnost, i když patří k mým nejkrásnějším dílům?

Mlčí.

Chors se zastaví před vysokými dvojitými dveřmi ze dřeva tak starého a tvrdého, že se proměnilo v obsidián. Nemají klíčovou dírku ani kliku. Přes rameno po mně střelí drzým pohledem a skloní se k Jaze, aby jí něco zašeptal do ucha jako milenec.

Mám chuť ho udeřit. Neudělám to.

„Trik, jak tyto dveře otevřít, je velmi jednoduchý. Dovnitř vpustí jen ty, kdo už sem alespoň jednou vstoupili. Jako pes, který pustí dovnitř jen ty, které už očichal. Zkus to. Stačí pohladit dřevo a požádat ho, aby se otevřelo.“

Udělá malý krok vpřed a kostnatými prsty přejede po spáře ve dřevě. Příkaz zazní tiše, ale jistě. „Otevři se.“

Dveře se s tichým skřípěním otevřou a ona pohrdavě, nezaujatě odfrkne.

„Tak snadné. A tak předvídatelné.“

Zavřu oči a zatnu zuby. Před pár dny jsem v návalu vzteku křičel, že ji nikdy nepustím ven, že bude navždy mou vězeňkyní. Byla to lež. Mohla kdykoliv odejít. Jen jsem jí to nikdy neřekl.

Slib, který jsem dal, že jí už nikdy nebudu lhát, mi těžce leží na hrudi. Snažím se, ale nestačí to. Ne že by jí na tom záleželo.

„Pamatuješ si samozřejmě na povstaleckou základnu pod Slávem,“ pokračuje Chors a vede Jagu širokou chodbou osvětlenou ohni uvězněnými v křišťálových koulích.

Také tady jsou stěny zdobené drahokamy, jen ne tak hustě. Mezi chladnými záblesky bohatství zůstávají kapsy temnoty. Jsou to stíny, v nichž se dá skrýt, kusy drsné, starobylé skály, po nichž lze přejíždět prsty a hledat v nich oporu.

„Otec postavil město a vybudoval pod ním tunely,“ pokračuje Chors. Jeho kroky dopadají tiše na hladké černé dlaždice, které odrážejí oheň.

„Základna rebelů, i když je dobře postavená, je jen chabým odrazem nádhery Návu. Nacházíš se v srdci podzemního impéria, které se rozprostírá daleko a široko do všech směrů, jaké si dokážeš představit. Jsou tu tisíce tunelů a jeskyní, všechny pečlivě vytesané do kamene ostrova, všechny vzdušné a svěží díky surové magii pulzující hluboko pod námi. Přivádí vzduch a čerstvou vodu pro ty, kteří je potřebují. Většina je samozřejmě nepotřebuje.“

Jaga zakopne. Udělá jeden malý, rytmicky chybný krok, který ji vychýlí a zapotácí se směrem k němu. Sevřu čelisti tak silně, až mi praskne zub. Magie ho okamžitě spraví a v okamžiku, kdy jí Chors pomůže udržet rovnováhu, jsem zase jako nový.

„Ostrova?“ zeptá se s lhostejnou zvědavostí, která by mohla oklamat jeho, ale ne mě. Plánuje útěk. Samozřejmě.

Chors na mě pohlédne a pozvedne obočí. „Jsi s ní zavřený už měsíc. Nic jsi jí neřekl?“

„Je nevděčná posluchačka,“ odseknu.

Chors se tiše zasměje a přitáhne Jagu blíž za paži, aby ji držel pevněji, když dojdeme k širokým, pohodlným schodům. Schodiště se při stoupání rozšiřuje a otevírá se do velkolepého výhledu na Síň ohňů, která leží o patro výš než moje trůnní síň. Schody jsou stejně jako všechno ostatní zdobené drahokamy, drobné smaragdy a zlaté jantary jsou vsazené do každého stupně. Světlo se tu třpytí magií.

Tenhle prostor miluju. Je to můj domov, moje mistrovské dílo, moje pýcha. Dlouho jsem snil o tom, že ho Jaze jednou ukážu, ještě když žila ve své vesnici. Tehdy jsem jí to nabídl, a když mě ignorovala, zuřil jsem.

Je mi na zvracení z toho, že jí ho teď ukazuje Chors.

„Náv je ostrov,“ vysvětluje můj syn. „Na jihu ho od Slávu odděluje řeka Stružina. Z druhé strany ho ohraničuje moře. Na rozdíl od toho, co si smrtelníci myslí, není Náv jen podzemní. Nad námi se rozprostírají husté, temné lesy, malá jezera, dokonce i hora. Severní pobřeží tvoří řada vysokých útesů. Jsou nádherné v bouřlivých nocích, kdy vlny narážejí na skály. Jednou ti to ukážu.“

Ne.

Srdce se mi sevře strašlivým poznáním. Je to tak? Plánuje jejich budoucnost? Budou moje milovaná a můj syn… spolu?

To nedopustím. Nemůžu to dopustit. Jenže co vlastně můžu udělat? Ona mě připravila o veškerou moc.

Budu-li Jagu nutit, aby byla moje, odpoví mi jen ještě větší lhostejností, až se z toho zblázním a už mi nikdy nebude věřit. Budu-li se chovat dobře a snažit se, i když se zdá, že neuplyne jediný den, aniž by mi ze zrádných úst nevyklouzla nějaká lež, možná mi za tisíc let odpustí. Jenže mezitím mi ji Chors vezme.

Kéž bych věděl, která část jejího já je zlomená. Kéž bych všechno udělal jinak.

Kéž by se na mě alespoň jednou podívala.

Kapitola druhá

Podsvětí

Jaga se zastaví a lehce zalapá po dechu, když dorazíme do Síně ohňů. Chors přikývne. „Působivé, že?“

Horní část schodiště je tak široká, že se na ni vedle sebe vejde deset lidí, takže je snadno míjím a ustupuju stranou, abych se ujistil, že mě Jaga vidí koutkem oka. Potřebuju, aby věděla, že jsem to vytvořil já, že jsem schopen tvořit krásu. Ta bolestivá, ubohá věc, která mi v hrudi žije jako parazit, se probouzí v nemožné naději, že pochválí mé dílo.

Chci, aby mé království milovala.

Ale Jaga nic neříká. Vymaní se z Chorsova podpůrného objetí a opatrnými kroky vstoupí do sálu, jako by očekávala, že nějaká čarodějnická síla rozdělí podlahu pod jejíma nohama a znovu ji pohřbí.

Následuju ji a napodobuju její pomalé kroky. Síň ohňů se před námi rozprostírá jako mozaika jiskřivých světel a hladkých stínů. Plameny se třpytí a tančí všude kolem, jejich odlesky se lámou v rubínech, jantarech a safírech. Drahokamy jsou zasazeny do stěn, sloupů i do klenutého stropu, který se třpytí jako neklidné moře. Jeho četné oblouky jsou vyplněny obsidiánovými kameny lesknoucími se temnotou a vyčnívající žebra, zdobená safíry a jantary, vytvářejí dojem světelných vln.

Sál jsem vytvořil tak, aby připomínal velký oheň uhašený velkým mořem, které představuje strop. Dvě síly v pohybu – světlo a tma, oheň a voda, zničení a zrození.

Vzory na stěnách zobrazují plameny olizující stíny. Rubíny představují tmavě červené uhlíky, nad nimi se lesknou žluté jantary a na špičkách chladné modré safíry. Několik skutečných ohňů je strategicky rozmístěno tak, aby osvětlovalo části mozaiky, zatímco zákoutí a výklenky zůstávají ponořené ve stínu.

Kdysi jsem tu pořádal velké taneční večírky. Ve skrytých zákoutích, ale i venku na otevřeném prostranství, se toho tolik odehrálo.

„Na dávné časy,“ zašeptám a zvednu ruku v předstíraném přípitku.

Jaga dojde k prvnímu sloupu a zastaví se. Ruku má nataženou, prsty jen o vlásek od zářivé skupiny diamantů tvořících špičku plamene. Zářivé hranoly se odrážejí na kůži její dlaně. Nadechne se, zachvěje a ruku rychle stáhne.

„Tady se radím,“ řeknu tiše, hlas se mi dusí nekontrolovatelnou touhou po jejím doteku.

Přál bych si, aby kameny alespoň pohladila, protože to já jsem je vytvaroval a zasadil do sloupu. Dotknout se mého výtvoru by bylo jako dotknout se mě.

„V Síni ohňů se kdysi konala velká shromáždění. Scházeli se zde moji generálové a velitelé a diskutovali jsme o válečné strategii. Byly tu mapy, kotle naplněné jedem, který jsme měli otestovat, zbraně i zvířata. Vytvářel jsem nová monstra, která jsem posílal do boje, vyráběl nové kovy pro naše meče a tětivy tak odolné a pružné, že s nimi šípy létaly přes celou Stružinu. Byly to vzrušující časy. Teď se většina strategického plánování, což je jen bledý stín minulosti, odehrává v rebelské základně. Sem už nikdo nechodí.“

Jaga má slova nevnímá a kráčí hlouběji do sálu. Polknu všechno, co bych jí chtěl říct. Jak šílený jsem z toho, co mi Perun udělal, jak beznadějný jsem, jak unavený tou nekonečnou válkou, kterou nemohu vyhrát.

Chtěl bych jí říct, že to nebyla lež, když jsem jí vyprávěl fantaskní příběhy o budoucnosti a nahlas snil o míru, radosti a dětech, které budeme mít. Opravdu v to doufám, ale je to marná naděje.

„Náv má oproti Vyraji obrácenou hierarchii,“ řeknu chraplavě poté, co potlačím všechny nevyřčené nesmysly. „Ve větvích Velkého dubu platí, že čím výš jsi, tím jsi důležitější a nedosažitelnější. Tady je nahoře dole a dole je nahoře. Nejdůležitější věci jsou hluboko na dně. Proto tě držím ve své trůnní síni. Tam se k tobě nikdo nedostane.“

Jaga neřekne ani slovo díků, ale to jsem ani nečekal. Odkašlu si a upřeně zírám na její zátylek. Matné vlasy se v magickém, zlatém světle věčných ohňů hořících v křišťálových kotlích, rozmístěných v jasných skupinách mezi sloupy, lehce lesknou.

„Čím výš se dostaneš, tím je to nebezpečnější, i když v Návu máme na každé úrovni obranná opatření. Perun se mi kdysi pokusil ukrást duše. Zavedli jsme silnou síť ochranných kouzel a alarmů, aby byly v bezpečí. Vysál by z nich magii, kdyby se dostal dovnitř.“

Hledám Chorse, ale je pryč, a tak jen pokrčím rameny a následuju Jagu středem mezi tlustými, rovnoměrně rozmístěnými sloupy. Sál se před námi táhne, zářivý a posvátný. Mohlo by to být velmi vhodné místo pro konání soudů, ale už nechci být uctíván.

Nikým jiným než jí.

„Když už o tom mluvíme, odrazili jsme další útok v Ďáblově kotli.“

Ze stínů před námi se vynoří Nyja. Jaga se náhle ostražitě a tiše zastaví, ale Nyja se jen usměje. Dnes má na sobě splývavé červené šaty a bílé vlasy zapletené do koruny kolem hlavy. Její tmavá kůže se leskne jako luxusní obsidiány nad námi.

„Ráda tě zase vidím, malá čarodějko,“ pronese a přibližuje se dlouhými, sebevědomými kroky. „Vidím, že ses změnila. Dobře. Ta nevinná, vystrašená dívka, kterou jsem potkala před dlouhou dobou, by to, co přijde, nepřežila. Ale ty možná ano.“

Nyja natáhne ruku k její tváři a Jaga ucukne.

„Nebyla jsem nevinná.“

Promluví chladně, ale Nyja je expertka na jednání s obtížnými lidmi. Proto jsme stále přátelé.

„Nezkoušej na mě tyhle řeči,“ řekne a vrhne na ni ostrý, zkoumavý pohled. „Byla jsi jehňátko. Jehňátko, které vyrostlo v něco s drápy. Nebo se mýlím? Jsi pořád ta holčička?“

Jaga zatne čelist, než zavrtí hlavou. Nyja přikývne a usměje se, protože vyhrála hádku. Najednou má v očích lstivost.

„Jaké to je být tak hluboko pod zemí po tom, čím jsi prošla? Cítíš se jako doma?“

Zatnu zuby a odvrátím pohled, abych se uklidnil. Nyja se se mnou hádala o tom, kde Jagu držet, aby byla v bezpečí a v pořádku, a tvrdila, že pobyt pod zemí akorát probere vzpomínky na to, že byla pohřbená. Slova znějí jako obvinění, ale stojím si za svým rozhodnutím. Nejhlubší úrovně Návu jsou jediným bezpečným místem pro mou makovou panenku.

Jaga ale není otřesená. „Nikde se necítím jako doma. Je mi jedno, kde zůstanu.“

„Měla jsem pravdu,“ chlubí se Nyja a vrhá na mě pohrdavý pohled. „Má drápy.“

„Říkala jsi něco o útoku,“ vyštěknu. „Co se stalo?“

Zbaví se šibalské nálady a povzdechne si, obočí se jí stáhne do zamračeného výrazu. „Samozřejmě se objevili draci. Rarog, ale žádní bohové. Vypadalo to jen jako průzkumná potyčka. Stále hledají naše slabá místa, ale zatím žádné nenašli.“

Sevře rty a já přikývnu.

„Myslíš, že je to jen otázka času.“

Nyja protočí oči. „Ano, je. Nikdo není neporazitelný. Vím, že tvrdíš, že Náv je nedotknutelný, protože se Perun nikdy nedostal dovnitř, ale snažil se vůbec? Navíc tentokrát nejde jen o Peruna, ale o všechny. Jak si můžeš být jistý, že porazíš Svaroga a Dažboga, když bojují společně? Protože já se bojím, Velesi. Opravdu se bojím, poprvé za staletí.“

Podívám se na Jagu a přemýšlím, jestli k tomu něco dodá, ale její tvář je nehybná, ústa sevřená, oči bez výrazu. Přesto pozorně poslouchá.

„Nech mě hádat.“ S unaveným povzdechem přejdu rovnou k věci. Tohle jsme už probírali mnohokrát. „Potřebujeme spojence.“

„Ano, potřebujeme. Je čas, abys odložil svou hrdost, můj příteli. Potřebujeme podporu. Mohla bych hned poslat vyslance a…“

„Ach, prosím tě,“ přeruším ji a otočím se tak prudce, až se mi černý plášť rozvlaje za zády. „Koho chceš požádat o pomoc? Samotáře schované ve svých enklávách, jako je Král včel? Nikdo už nezbyl, Nyjo! Všichni jsou buď na naší straně, nebo na jejich. A já nebudu prosit potenciální špiony, aby za mě bojovali! Jen nás bodnou do zad a ukradnou mi… Ne. Nezměním názor.“

„Tvoje pýcha nás všechny zabije!“ zařve.

Sál potemní. Síla jejího hněvu potlačí všechny ohně, až jí rozzuřené oči osvětluje jen slabá červená záře. Jaga tiše odfrkne a založí ruce. Kdysi by se bála, ale teď ji to spíš baví.

„Kdybys to jen zkusil, mohl bys na naši stranu přivést mnoho lidí!“ křičí Nyja a přistoupí tak blízko, že mi prstem šťouchne do hrudi. „Král včel je vynikající volba, ale jsou i další! Doliny sestry potřebují jen malý popud, aby se přidaly na tvou stranu. Stribog se obrátí proti svému otci, pokud mu nabídnete dostatečně lákavou odměnu. A kdyby ses na Jitřenku jen jednou usmál, řekl jí jediné milé slovo, mohla by…“

„Ne.“

Stojíme tváří v tvář a oba vzteky těžce dýcháme. Kdysi, když byl svět ještě mladý, bychom se v takové chvíli možná políbili. Byli jsme přátelé, milenci, rivalové, a všechno mezi tím.

Nyja se s frustrovaným povzdechem odtáhne a já se s nadějí podívám na Jagu, doufám, že zachytím její pohled. Samozřejmě se mi to nepodaří. Sleduje bohyni s mírným úsměvem a nic neříká.

Zeptej se jí na Jitřenku, prosím ji v duchu. Buď žárlivá, maková panenko.

Ale je to tak, jak řekla. Je jí to jedno.

„Co je to Ďáblův kotel?“ zeptá se Jaga, čímž jasně dává najevo, že ji zajímá jen terén.

Nyja obejme Jagu kolem ramen a vede ji k obzvlášť krásné části mozaiky, kde z temných kaluží šlehají malé modré plamínky.

„Je to kotlina na vrcholu nejvyšší hory Návu, Mohyly. Je dokonale kulatá jako mísa a téměř vždy zaplněná mlhou, která vypadá jako pára z vařícího se lektvaru. Proto Ďáblův kotel. Řekla bych, že je to takové poťouchlé gesto vůči Perunovi, které nikdy nepochopil.“

Poťouchlé gesto.

Ano. Perun nemá tušení, že jsem ďábel. Je to moje nejstřeženější tajemství a jediný důvod, proč se mohu volně pohybovat, aniž by mě někdo napadl.

„Proč se ta hora jmenuje Mohyla?“ ptá se Jaga a nechává se Nyjou vést k výklenku obklopenému zlatými jantarovými plameny. Posadí se na polstrovanou lavici.

„Protože je to hrob,“ odpoví Nyja s pohrdavým odfrknutím. „Tam se po únosu Jitřenky střetly Perunovy síly s našimi. To už je dávno.“

Znovu zmiňuje bohyni úsvitu. Vrhnu na Nyju tázavý pohled, ale nedívá se na mě. Jaga se na Jitřenku neptá a její mlčení mi na jazyku zanechá ostrou chuť uspokojení. Je to záměrné. Zdržuje se, aby mi ublížila, ale to znamená, že je zvědavá. Možná je tu naděje.

„Jediný vstup do Návu vede přes Mohylu,“ vysvětluju. „Proto je ta hora tak často terčem útoků. Jsou nějaké oběti, Nyjo?“

Její povzdech je melancholický a na okamžik vypadá moje nebojácná generálka staře a unaveně.

„Pár. Nebyli jsme na raroga připraveni. Šest mých vojáků spálil na popel. Tři z nich byli venku poprvé. Měla to být snadná mise. Rarog také uprchl, než jsme ho stačili chytit.“

Jaga se opatrně otočí, aby se na Nyju podívala. Z jejích pohybů poznám, jak křehká se cítí. Tak tvrdohlavá. Kdyby jen jedla pravidelně, už by byla zase v plné síle. Kdyby jen pila mou krev, kterou jí každý den neúnavně nabízím.

„Je rarog ohnivý pták? Pamatuju si to správně?“

Nyja přikývne. „Víceméně. Je to ztělesnění Svaroga, stejně jako je měsíc ztělesněním Chorse. Svarog je bůh ohně a kovárny, takže si dokážeš představit, s čím máme co do činění. Plamen má tak horký, že spálí i boha, drápy a zobák silné jako svěráky. Je obrovský, ale protože je z ohně, je také zatraceně rychlý. V současnosti nemáme žádný způsob, jak s ním bojovat, pokud nepřijde sám Veles a neudusí raroga svými stíny.“

Jaga na mě ostře pohlédne, ale stejně rychle odvrátí oči a sevře rty. Srdce mi buší ještě silněji, jsem nadšený. Zapomněla se. Podívala se na mě.

Nyja frustrovaně odfrkne. „Víte, všechno by bylo mnohem jednodušší, kdybyste si vy dva prostě promluvili, ale chápu, proč je to nemožné. On odmítá nosit kůži, do které ses zamilovala, a ty mu odmítáš odpustit. Kvůli vaší hloupé patové situaci zemřou miliony duší, co jsou tu uvězněny, i moje milované navky. To je v pořádku. Stejně jsem žila příliš dlouho. Vítám odpočinek smrti. Nebo cokoliv, co se jí podobá.“

Její sarkasmus je kousavý. Jaga vstane tak náhle, že zakopne, ale když ji Nyja chytí za předloktí, aby ji podepřela, setřese ji. Bez slova odejde a její stín tančí po podlaze v záři plamenů.

„Než něco řekneš, věz, že jsem ji prosil na kolenou,“ vyštěknu skrz zaťaté zuby. „Celý den jsem ležel na studené podlaze, zatímco seděla na mém trůnu. Udělal jsem všechno, co jsem mohl.“

Nyja se jen posměšně ušklíbne, není nijak ohromená. „Nikdy ti nedělalo potíže klečet před ženou, pokud to vyhovovalo tvým cílům, a vsadím se, že to ví. Neudělal jsi ani polovinu, natož všechno. Zamysli se, proč tě nenávidí. Zamysli se dlouho a důkladně nad tím, co je jádrem vašeho konfliktu.“

Nemusím přemýšlet, protože vím, proč se pořád hádáme. Chci za každou cenu vyhrát. Potřebuju, aby Jaga byla prorokovaným klíčem k mému vítězství, ale nikdy nesouhlasí. Ano, miluju ji. Ale nemůžu se vzdát boje.

„Ona mi nikdy nebude věřit,“ řeknu s hrdlem sevřeným záští. „Ale to ona odešla a vyspala se s mým vlastním zatraceným synem, takže by možná měla…“

„Prosím, ne,“ zasténá Nyja. „Každý den se musím vypořádávat s dětinskými dramatickými hysteráky. Od tebe to snášet nebudu.“

„Dětinský hysterák?“ Zvednu obočí, spíš překvapený než uražený. „Jsem starší než samotný svět.“

Nyja se ke mně otočí, v očích má zuřivost a ústa zkřivená v posměšném výrazu stížnosti.

„Ale to byla ona, je to její vina, paní Nyjo, potrestejte ji. Já jsem nic neudělal. Je to všechno její vina, dejte ji do kouta! Ona to začala! Ať to napraví! Obviňte ji!“

Posměch je zlý a ostrý. Chci na ni křičet, ale neudělám to. Jen bych potvrdil, že má pravdu.

„Kdy si konečně uvědomíš, že jsi bůh?“ zeptá se Nyja tiše, vztek už vyprchal. „Jsi všemocný, což znamená, že můžeš dělat cokoliv. Kdysi jsi to věděl.“

„Odkdy jsou všemocné bytosti spoutávány a mučeny vlastními bratry?“ zamumlám spíš pro sebe než pro ni a odcházím hledat Jagu.

Nemůžu ji nechat bloudit samotnou. Je vším, co mi zbylo.

Je pravda, že jsem jen stínem impozantní síly, kterou jsem kdysi byl. Vykrvácel jsem svou moc a vůli do půdy kolem kořenů Velkého dubu, ale je tu jiskřička naděje, které se držím od chvíle, kdy Nyja vyslovila to proroctví.

„Mladá žena ze světa smrtelných,

jež ve dvanácti letech zemřít měla,

čarodějka bez duše svých předků

tu válku ukončí – jednou provždy, celá.

A ten, kdo si ji získá,

ten zvítězí.“

Bez Jagy nemůžu vyhrát. A pokud nevyhraju, nikdy nebudeme mít mír, abychom mohli budovat společný život. Proč to nechápe? Nechci ji využít. Potřebuju ji na své straně, abychom mohli vyhrát – společně.

„Tady jsi.“

Zastavím se vedle ní před obrovskou mozaikou zobrazující starodávnou oslavu ohně. Malé černé siluety tančí kolem pekla plamenů, orámovaného temnými špičkami smrků.

Z rozmaru pošlu vpřed své stíny, aby se stočily do tvarů tanečníků a vplížily se mezi stromy. Oheň osvětlující mozaiku se rozzáří jasněji, plameny začnou blikat, a já do obrazu vpustím temnou magii, aby se tanečníci dali do pohybu.

Jaga mlčí, ale sleduje, jak pro její potěšení oživuju obraz. Koneckonců, věnovala mi pohled. Tohle jí můžu oplatit.

Několik úderů srdce plyne v tichu, zatímco sledujeme tanec stínů. Pak se náhle otočí. Záda má ztuhlá, ramena napnutá.

„Počkej,“ zavrčím. „Prosím.“

Už odchází, ale zastaví se, zády ke mně. Vzdychnu. Najednou vím, co musím udělat, a nenávidím to. Nyja má pravdu. Nevyčerpal jsem všechny možnosti.

Odmítá nosit kůži, do které ses zamilovala.

Mám dobré důvody, proč se vyhýbat své temnější polovině. Je neovladatelný, krutý, chamtivý a raději ničí, než tvoří. Pokud ho vypustím ven, odežene Jagu jediným neopatrným slovem nebo gestem. Bude k ní netrpělivý, možná i násilný. Pravděpodobně ji donutí, aby mě ještě víc nenáviděla.

Ale nemám na výběr.

Magie praská ve vzduchu, zatímco mé tělo mizí v oblaku stínů. Natahuju se, jsem vyšší, širší, temnější. Krk mi napíná tíha parohů. Jaga zalapá po dechu a otočí se, ale není to Veles, kdo se na ni dívá. Je to Voland.

Kapitola třetí

Síla

Díváme se na sebe v napjaté chvíli a já si to spojení vychutnávám. Konečně mě vidí. A stačilo se jen vzdát všeho, co je na mně trochu dobré, všeho alespoň trochu slušného.

„Tak tohle miluješ,“ vyřknu obvinění, už zcela mimo kontrolu. „Ale starodávného boha, který stvořil svět, mocnou bytost, po které touží všechny bohyně a čarodějnice, ignoruješ.“

Sevře rty a oči se jí naplní hněvem. Odvrátí se, ale ne dřív, než si všimnu, jak se jí třesou ruce.

„Přestaň.“

Vyšlu stín, aby ji sevřel kolem kotníku, protože konečně můžu. Přívěsek naplněný mou krví mi bránil dotknout se jí svou magií. Teď ho nemá. Je v mé moci.

„Zůstaň. Mluv se mnou,“ zavrčím, zatímco mi po zádech stoupá horká, vibrující vlna potlačované zuřivosti. „Změnil jsem se kvůli tobě. To je to nejmenší, co můžeš udělat.“

Rychle lapá po dechu. Ruce si tiskne k hrudi a já zvědavě pozoruju, jak se kostnatá záda s každým rychlým nádechem zvedají. Bojí se? Mě? To je roztomilé.

„Nech mě být,“ prosí zadýchaně. Odfrknu si a pošlu k ní další stíny. Temná chapadla se jí ovinou kolem pasu a paží. Naplní mě potěšení z toho, že se jí konečně dotýkám.

Bezostyšně ztvrdnu. Po jejím zmizení jsem celé měsíce s nikým nešukal ani se neuspokojil. Byl jsem příliš zlomený a zoufalý, než abych na to pomyslel. Ale to je už pryč.

„Nikdy tě nenechám, lásko.“

Kroužím kolem ní, dokud není nucena se ke mně otočit, zatímco ji stíny drží přikovanou k podlaze. Její dech se prohlubuje a s každým výdechem jí z úst unikne malé vzteklé vrčení. Tváří se vzpurně.

„Pusť mě, nebo ti ublížím.“

Potěšeně se zasměju. „Tady je! I s drápy. Zkus to, lásko. Nezastavím tě.“

Očekávám, že po mně sáhne neostříhanými nehty, ostrými a špinavými, ale místo toho se na mě Jaga ponuře usměje. O několik vteřin později se mi kůže rozřízne od hrudní kosti až k rozkroku a zastaví se u řady trnů.

„Ach, kurva.“

Zaplaví mě nové vzrušení a na špičce penisu se mi zaleskne kapka. V ohni se třpytí jako drahé kameny ve stěnách a Jaga překvapeně vydechne, když ji uvidí.

Kůže se zacelí a krev mi stéká po břiše přes trny, jež leží neškodně naplocho, v zářivých pramíncích klouže po penisu.

Zadrží dech a zvedne oči. „Jsi nechutný.“

„Ano.“ Bezostyšně přikývnu a ani se nesnažím popřít pravdu. „Jsem tak jiný než Veles, že? Ďábel, taková primitivní bytost. Ovládaný svými nejnižšími instinkty. Impulzivní, chamtivý, krutý a bestiální. To je to, do čeho ses zamilovala, maková panenko. Sama jsi malá bestie.“

Na rozdíl ode mě nepřijímá svou temnou stránku, takže ji moje slova rozzuří. Jaga syčí a snaží se vymanit z pevného sevření stínů, které se ovíjejí kolem jejích zad a boků a některé se snadno proplétají mezi štíhlými stehny.

„Znovu mě zraň,“ provokuju ji. „O tomhle jsem snil, maková panenko. O tom, že jsi naživu, rozzlobená, vražedná. Zraň mě. Ukaž mi, co chceš.“

Vztekle zařve. Kolem mě se zvedne vír magie a vzduch voní jako po úderu blesku do mokré země. Ostré, mělké řezy se mi zakousávají do kůže a zadržím léčivou magii, aby mě moje láska mohla rozřezat na kousky.

Po celém těle se mi objevují červené šrámy. Jeden mi rozdělí oko a já zasyčím, zatímco mi po tváři stéká krev. Snesu bolest i zmrzačení.

Ale docházejí jí síly. Výbuch hněvu skončí dřív, než pořádně začal. Jaga těžce dýchá, oči má divoké a zuby obnažené v zuřivém vrčení. Řezy přestanou dopadat, vír magie se zklidní. Stojím před ní a krev se mi hromadí u kopyt. Vyplázne jazyk a olízne si rty.

„Nenechám tě vyrobit další amulet,“ zavrčím. „Ale můžeš ji vypít. Tady, miláčku.“

Přistoupím blíž, uchopím její hlavu a zakloním ji dozadu. Prstem jí přidržím spodní ret, aby měla otevřená ústa. Jak se rány zavírají a oko se hojí, přikážu rozlité krvi, aby se zvedla z podlahy a vplula do nebránících se úst.

Opakovaně polyká, oči má zavřené v blažené porážce, a já jsem dychtivý touhou po své malé čarodějce, teď, když je konečně zpátky. Něžnost a náklonnost letí na křídlech chtíče a já ve své ďábelské podobě bez zábran vrním spokojeností.

„Je to dobré, má drahá? Proč jsi ji předtím nechtěla? Vždy ti ji dám, slibuju. Jsi jediná osoba, která ze mě smí pít. Můžeš mít cokoliv chceš. Ano, vidíš? Je tak příjemné, když v sobě máš mou magii. Je příjemné, když jsme jedno.“

Pokožka jí září a znovu získává zdravou barvu. Tváře se jí trochu vyplňují, vlasy nabývají lesku a mezi jednotlivými doušky sténá, zatímco se jí rozkoší podlamují kolena.

Zvednu ji do náruče a usadím se v hlubokém výklenku, zatímco posílám stíny, aby zakryly vchod. Až přestane pít, ošukám ji. Je to tak správné.

Blaženě si povzdechne, když jí do krku sklouzne poslední kapka. Hlava jí klesne na mou paži a oči má skelné. Ústa má červená, mokrá od krve, a já se chci sklonit, abych je políbil, ale perverzně se zdržím.

Je zvláštní, že její polibky mi připadají vzrušující a příjemnější než sex. Políbím ji až potom. Bude to jako lahodný dezert po vydatném hlavním chodu.

„Mám tě,“ zašeptám a zvednu uvolněné, nasycené tělo, až mi sedí na klíně a břichem tlačí proti erekci. „Nic nedělej. Postarám se o to, lásko.“

„Počkej,“ zamumlá, ústa má příliš uvolněná, než aby dokázala mluvit zřetelně. „Ne… Ty… Ne…“

„Ne?“ potichu se zasměju. „No tak, lásko. Cítím to z tebe. Vždycky jsi tak nadržená, když ti dám svou krev, a už jsme čekali dost dlouho. Nechme všechno za námi a začněme znovu.“

Ať se věci vrátí do normálu, jako by naše zrady nikdy neproběhly.

„Mm-mm.“

Jaga se s námahou narovná a upře oči na mou tvář. Tentokrát mluví jasně.

„Ne.“

„Ale ty mě chceš,“ řeknu a v hlasu se mi mísí zmatení s rozhořčením. „Jak to myslíš, ne? Dal jsem ti svou krev!“

„Ne. Mm-mm.“

Zavrtí hlavou a moje zmařená touha se změní v hněv. S námahou potlačím urážky a místo toho se ji snažím pozorovat. Tohle je příznak. Něco s ní není v pořádku, něco mi tají, a já musím zjistit co.

Šukání přijde na řadu později.

„Proč ne?“

Znovu zavrtí hlavou, sebere se a neohrabaně, klopýtavě ze mě sklouzne. Podepřu ji, ale potácí se k oblouku vedoucímu z výklenku. Je zahalený stíny a ona se zastaví, zakolísá, jakmile si jich všimne.

„Pusť mě ven.“

„Ne, dokud mi neodpovíš. Proč ne?“

Jaga přitiskne dlaně na stíny. Posílím bariéru, až je pevná jako zeď vedle ní.

„Pusť mě ven.“

„Odpověz mi na otázku.“

Dýchá rychleji, sípá a pot jí stéká po holých stehnech. Uvědomím si, že je přehřátá, neklidná. Moje láska je bez sebe strachem, nebo něčím jiným, a moje krev dává jejímu tělu ještě víc energie k neklidu a panice.

„Miláčku, jsem to jen já,“ snažím se ji uklidnit, zatímco stíny hladí její vlhké, studené paže. „Pustím tě ven, jakmile mi to řekneš. Slibuju.“

Zavrtí hlavou tak prudce, že jí vlasy poletují kolem obličeje. Z hrdla se jí vydere přidušené kňučení.

„Pusť mě ven!“

Srdce se mi sevře vinou, ale je silná. Zvládne to.

„Řekni mi, co se s tebou děje. Proč jsi tak… tak mimo?“

Ruce jí klesnou podél těla a sevřou se v pěsti. Mlčí, záda se jí zvedají a já se předkloním, zatímco se mi v žaludku mísí vzrušení se strachem. Přemýšlím o tom od chvíle, kdy jsem ji osvobodil z hrobu. Vrátila se změněná, jako by jí něco chybělo, nebo bylo v nepořádku. Něco, co přesahuje přirozený rozsah lidského utrpení, zuřivosti a zrady.

Konečně se dozvím, co to je.

Jaga zvedne pěsti a třese se. Zavrčí úsilím.

„Pusť mě!“

Pěsti vyrazí vpřed a prorazí mou neproniknutelnou bariéru.

„Co…“ Zírám v úžasu a nechápu, co vidím. To by nemělo být možné.

Oheň zvenčí pronikne dvěma velkými otvory v magické bariéře. Praskliny se šíří všemi směry jako dvě pavučiny, stínová zeď se rozpadá a mizí ve vzduchu. Jaga rozzlobeně odfrkne a vyběhne ven.

Uplyne vteřina. Další. Mrknu, abych se zbavil šoku, a vyrazím za ní s tvrdým penisem, který mi ukazuje cestu.

„Počkej!“ zavrčím a natáhnu se k ní se vší silou, až ji obklopí kokon stínů. Kroutí se v něm a syčí jako rozzlobená kočka, ale je pod kontrolou.

„Jak jsi to udělala?“ ptám se a chytím ji za vlasy, až máme nosy u sebe. Zaklání hlavu, zatímco já se nad ní tyčím.

Zavrčí a plivne mi do obličeje. Směju se.

„To nevadí, maková panenko. Řekneš mi to později. Teď tě ošukám, protože to byla ta nejvíc vzrušující věc, jakou jsem v životě viděl. Jsi síla. Tak mocná.“

Zírá na mě s očima dokořán bezednýma strachem, hněvem a něčím dalším, něčím prázdným a temným. Zaváhám a moje odhodlání se zachvěje. Zavře oči, tvář se jí napne námahou a najednou se kokon stínů rozpadne, roztrhá se na kusy, které padají na zem jako cáry látky. Jeden po druhém se rozpouštějí a Jaga se rozběhne, zastaví se a nerovnoměrnými kroky se ode mě vzdaluje, zatímco vzlyká, nebo se možná směje.

Je ale vyčerpaná, pravděpodobně na pokraji mdloby. Daleko se nedostane.

„To nesmíš,“ vyštěknu a pomalými, rozvážnými kroky se k ní přibližuju, zatímco se můj ocas v očekávání pohupuje. „Přestaň přede mnou utíkat.“

V mé krvi vře naléhavost, touha tak hluboká, že mi drásá vnitřnosti jako monstrum. Všechno ostatní mizí. Co na tom, že dokáže rozbít mé stíny? To nikdo nikdy nedokázal, ale je výjimečná a já se v pravý čas dozvím, jak to udělala.

Teď… ji musím mít.

Jaga se ohlédne přes rameno a zalapá po dechu. Tím ztratí rovnováhu, spadne a s úpěním se ode mě po čtyřech odplazí.

Budoucnost se přede mnou rozprostře naprosto jasně. Vidím, jak kráčím k zmítající se postavě. Kleknu si za ni a vytvaruju zem, abych ji zvedl výš, až bude boky na úrovni mých. Představuju si, jaké to bude, až do ní vniknu. Jak bude ještě teplá a vlhká od mé krve, kterou vypila.

Nenáviděla by mě. Neodčinitelně. Bez návratu.

Zastavím se a jen ji pozoruju. Touha mi hoří v žilách a rozlévá se tělem. Mohl bych ji donutit zapomenout, teď, když vím, že umí odolat. Bylo by to v pořádku. Jen jednou.

„Ne,“ vydechne Jaga, jako by slyšela mé myšlenky vibrující ve vzduchu mezi námi.

Mohl bych… Mohl bych.

Ale neudělám to!

„Vidíš?“ zeptám se tiše, já, to poražené monstrum. „Proto jsem se předtím nezměnil. Nelze mi věřit. Mluv se mnou, když jsem Veles. To je vše, co žádám.“

Zastaví se. Křehká záda se prohnou, když se zhluboka a sípavě nadechne. Shromáždím kolem sebe svou magii, praskající a nestálou. Promění mé tělo, usadí se mi hluboko v mysli, kde přetvoří myšlenky a návyky, rozbíjí vztek a chtíč, které mě zbavují příčetnosti.

Jaga se úplně vzdá a jen leží na podlaze, tvář přitisknutou k chladnému povrchu. Oči má suché, ale otevřené, a koutkem oka mě sleduje, jak se oblékám do roucha. Už nejsem nahý, už nejsem zvíře.

„Musíš jíst,“ napomenu ji a kleknu si vedle ní, ale ne příliš blízko. „Jsi slabá. Ano, naučila ses nové triky, ale to nestačí. Musíš být silnější, abys se mnou mohla bojovat.“

„Dobře.“

Sotva slyšitelně to zašeptá. Zavřu oči a potlačím směs porážky, odporu k sobě samému i uspokojení. Koneckonců se mnou mluví. Alespoň z toho vzešlo něco dobrého.

„Odnesu tě do postele,“ řeknu, ale zůstanu, kde jsem, a dám jí čas protestovat.

Zvednu ji a projdu Síní ohňů, kterou nikdy nepochválila… A když vyčerpaná usne, přitisknu tvář k jejím vlasům.

„Spi, milovaná,“ zašeptám se srdcem plným viny, smutku a beznadějné touhy. „Spi dobře a nesni o mně. Jen bych ti zkazil sny.“

Kapitola čtvrtá

Kopyta

Sedím naproti Jaze u stolu a sleduju, jak jí. Jsme v trůnní síni, která je pro ni podle mě nejpohodlnější. Na této úrovni Návu mám několik soukromých pokojů, ale když jsem se ji předtím pokusil odnést do své postele, utekla a usnula napůl sedící, napůl schoulená na mém trůnu.

Sedí na něm i když je vzhůru, celé hodiny.

Tak jsem sem přestěhoval věci. Je tu dlouhý stůl se židlemi, pohovky, šatník plný krásných šatů, na které se ani nepodívala.

Ale jí s chutí. To je po naší včerejší hádce vítaná změna.

„Uvařila to Wiosna,“ vysvětluji a pozorně sleduju její reakci, když krájí řepu pokapanou zlatým máslem.

Na chvíli mě ignoruje a já zatínám zuby, protože se bojím, že se vrátíme k té hrozné patové situaci, kdy Jaga předstírá, že neexistuju, a já se ze všech sil snažím, abych v záchvatu vzteku neházel věcmi.

Naštěstí tomu tak není. Poté co dožvýká a polkne, zvedne oči. Pohled má chladný a tvář bezvýraznou.

„Já vím. Chutná povědomě.“

Bubnuju prsty do černého dřeva stolu. Dnes mě ovládá frustrace a netrpělivost. Jaginy odpovědi jsou krátké a nepřívětivé.

„Kolikrát se mám omluvit?“ ptám se a snažím se mluvit klidným hlasem. Dnes jsem Veles a předstírat klid je docela snadné. „Omlouvám se za všechno, co jsem udělal, Jago. Snažím se tě chránit a pomáhat ti se uzdravit, zatímco vedu válku. Prosím, pomoz mi trochu. Co potřebuješ, abys mi odpustila?“

Na rtech se jí mihne úsměv a nezvedá oči od talíře.

„Ach, odpouštím ti, jestli to je to, chceš. Všechno ti odpouštím.“

Čekám, ale ona dál jí, naprosto spokojená, ať už odpovím, nebo ne. Mezi námi se nic nemění.

„Řekneš mi, co se s tebou děje?“ ptám se opatrně, když odloží vidličku, aby se napila sladkého bezinkového vína.

Jaga pokrčí rameny a na rtech se jí znovu objeví ten úsměv. „Nic mi není. Je mi líp než kdy jindy. Tohle je vynikající.“

Potlačím nutkání bouchnout pěstmi do stolu. Tak to je teď její hra? Ano, mluví se mnou, ale je stejně lhostejná jako předtím. Myslím, že to hraje. Doufám, že ano, ale Jaga v minulosti nikdy nedokázala předstírat lhostejnost. Je to vášnivá bytost a jediný okamžik, kdy byla zlomená a otupělá, byl poté, co jsem ji vyhnal z vesnice.

Tehdy stačilo pár tvrdých pravd, abych se k ní dostal.

„Celý měsíc jsi odmítala jíst,“ řeknu s přehnanou trpělivostí, jako bych mluvil s pomalým dítětem. „Nestaráš se o své tělo, které se dostalo do alarmujícího stavu. Nejsi v pořádku, maková panenko. Jsi jen prázdná skořápka člověka.“

Jaga bez zájmu pokrčí rameny. „Asi ano.“

„Včera jsem tě málem znásilnil,“ vyštěknu. „Jako Voland.“

Nezvedne oči. Její hlas je lhostejný. „Já vím.“

„Co? Nic necítíš? Nejsi naštvaná? Nemáš strach? Nechceš se pomstít nebo se přede mnou chránit?“

Odfrkne si a na vidličku napíchne kus šťavnatého hovězího masa. „Je to jen tělo. Je mi jedno, co se s ním stane, tak si s ním dělej, co chceš.“

Zmateně a rozhořčeně na ni zírám. Ještě včera plakala a plazila se pryč, když jsem ji pronásledoval, což je normální lidská reakce. Co je to teď za novou ďábelskou hru?

„Můžu s ním naložit, jak chci? Vážně? Je ti to jedno? Mám k tobě prostě přistoupit a strčit do tebe ptáka?“

Lhal bych, kdybych řekl, že mě ta myšlenka neláká. Krev se mi sbíhá do slabin, ale ne natolik, aby mi ztvrdl. Něco je hluboce v nepořádku.

Jaga vzhlédne a pokrčí rameny, oči má studené jako srdce zimy.

„Jestli chceš. Jak jsem řekla, je mi to jedno.“

„Je to kvůli tomu, co ti udělala Mokoš?“ Odstrčím židli a začnu se procházet, abych uvolnil napětí. „Odpojila ses od svého těla, když jsi byla pohřbená? Ztratila jsi cit? Pocit hladu? Proto jsi nejedla?“

Vydá dlouhý, trpělivý povzdech a protočí oči, jako by moje otázky považovala za triviální.

„Jestli to tak moc chceš vědět, proč si na pár měsíců nelehneš do hrobu a nezkusíš to sám?“ zeptá se chladně, ostře jako nůž. „Neboj se, nikdo tě nebude postrádat.“

Hněv mě pálí v krku, ale zadržuju ho. Kdybych byl Voland, hned teď bych ji znásilnil, jen aby ztratila ten chladný, povýšený výraz.

„Byl jsem pohřbený v kořenech Velkého dubu několik století,“ řeknu a hlas se mi zvedá vztekem. „Věř mi, vím přesně, jaké to je, a proto jsem zmatený, Jago. Každou noc, když spíš, tě kontroluju a prohledávám i ta nejmenší vlákna tvého fyzického těla. Nenašel jsem nic špatného. Jsi naprosto v pořádku.“

Zvedne vidličku a mávne jí s chladným, triumfálním úsměvem. „No? Tak vidíš. Jsem naprosto v pořádku.“

„Tohle kurva nezvládnu.“

Vtrhnu do koupelny a mávnutím prstu naplním obrovskou vanu vodou. Je tak studená, že se na hladině okamžitě vytvoří led, a když do ní vlezu, ozve se série prasknutí, jak moje nohy prorazí tenkou bariéru. V oblečení si lehnu na dno, zatímco hladina nade mnou zamrzá.

Sotva to pomáhá. Chci přijmout její nabídku, i teď, jako Veles. Pokud to předstírá, jsem si jistý, že to dokážu prolomit dostatečnou pozorností a hrubostí, vším, co má ráda.

Zastavuje mě strach, že sex nic nezmění.

Pokud se na mě bude dívat se stejným chladným nezájmem, když budu v ní, zničí mě to.

„Jdi do prdele, maková panenko,“ zašeptám a k hladině stoupají bubliny, kde zamrznou.

Vypouštím do vody stále víc magie a ochlazuju ji, dokud se celá vana nezmění v blok ledu, v němž jsem uvězněný jako podivný zmrzlý hmyz. Krev se mi ochladí natolik, že mi to pročistí hlavu. Konečně si jsem jistý, že se nepokusím Jaze ublížit jen proto, abych jí smazal ten úšklebek z tváře, a přesto zůstávám uvězněný v ledu – zbavený kyslíku i tepla – ještě půl hodiny. Jen pro jistotu.

Ach, co všechno dělám pro lásku.

Když vylezu, Jaga stále jí. Jako každý den v uplynulém měsíci jsem jí připravil širokou škálu pochoutek v marné naději, že možná ustoupí a nají se, když uvidí něco, co se jí líbí.

V minulosti téměř vždy ignorovala hostinu, kterou jsem pro ni nachystal. Dnes snědla všechno. Tváře se jí znatelně vyplnily a klíční kosti, i když stále výrazné, už nepůsobí tak alarmujícím dojmem.

Musím přiznat, že je to působivé. Jen málokdo ovládá magii tak přesně, aby dokázal urychlit trávení a následnou přeměnu jídla na tělesnou hmotu. Za něco málo přes hodinu dokázala do svého vyhladovělého těla vtěsnat jídlo za několik týdnů.

„Naučil tě to Nienad?“ ptám se, zatímco mi z oblečení stále kape studená voda a na obočí i ve vlasech mám námrazu.

Je mi zima, jsem klidný a hodlám tak zůstat.

Jaga na mě vrhne nezaujatý pohled. „Ne. Experimentovala jsem, když ses hýčkal ve vaně. Fungovalo to.“

„Experimentovala? Na sobě? Ty se opravdu nestaráš o své tělo, že?“

Zafuní a odloží vidličku, všechny talíře jsou prázdné a lesknou se zbytky másla.

„Můžu experimentovat, protože jsem nesmrtelná. Nienad si pro své experimenty vybírá bezmocné lidi, které považuje za postradatelné. Je to něco, co schvaluješ a podporuješ.“

„Myslíš tu hnilobu,“ přikývnu a pozorně ji sleduju. Není zrovna rozzlobená, ne tak jako dřív, ale je kolem ní cítit jasná hrozba. „Nesouhlasíš s našimi metodami.“

Pohled, který mi věnuje, je víc než pohrdavý. Musím potlačit úsměv, protože konečně není lhostejná. Záleží jí na tom. Toho můžu využít.

„Chceš, abych zastavil program hniloby? Udělám to. Pro tebe.“

Potřebujeme víc.

„Ach.“

Table of Contents

Anotace

Věnování

Varování ohledně obsahu

Folklór

Dějová linie

Slovníček

Postavy

Běsové, místa a další

Polské legendy

Balada

Kapitola první

Zlomená

Kapitola druhá

Podsvětí

Kapitola třetí

Síla

Kapitola čtvrtá

Kopyta

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

Kapitola čtyřicátá třetí

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Kapitola čtyřicátá pátá

Kapitola čtyřicátá šestá

Kapitola čtyřicátá sedmá

Kapitola čtyřicátá osmá

Kapitola čtyřicátá devátá

Kapitola padesátá

Kapitola padesátá první