EXPOZICE

Přeložil Robert Pilch

EKSPOZYCJA

Copyright © 2015 by Remigiusz Mróz

All rights reserved.

Translation © Robert Pilch, 2026

ISBN 978-80-284-1698-0

Teto,

tahle knížka je pro tebe

ČÁST PRVNÍ

1

Wiktor Forst upřeně hleděl na tělo. Stařec visel nahý na spojnici ramen kříže a z posmrtných skvrn na nohou se dalo usuzovat, že od smrti neuplynulo víc než několik hodin.

Žádné stopy po boji, žádný vrahův podpis. Přinejmenším na první pohled.

„Pane komisaři?“ zeptal se mladý seržant, který stál za důstojníkem.

Wiktor se ohlédl přes rameno a vytáhl balíček skořicových žvýkaček Big Red.

„Ptal jsem se, jestli ho sundáme.“

„Ne,“ odpověděl Forst.

Kriminalističtí technici se potloukali po Giewontu už hodinu a stihli udělat, co měli.

Pečlivě prozkoumali kovové tělo kříže, prohledali okolí a vzali i vzorky fekálií, které uvolnilo ochablé tělo. Přesto chtěl mít Wiktor starce přesně tam, kde ho nechal vrah.

Znamenalo to určitý problém. Na rozdíl od tras na slovenské straně byly polské Tatry otevřené po celou sezonu. S výjimkou krátkého úseku od průsmyku v Grzybowci po Vyšší Kondracké sedlo se ke Giewontu dalo dostat bez problémů – a čumilové toho navzdory nízkým březnovým teplotám ochotně využívali. Bylo teprve osm, ale v Kondrackém sedle už se objevila velká skupina s dalekohledy, fotoaparáty a mobily.

Stařec, visící na kříži, musel být odtamtud vidět jako na dlani.

„Je jasné, že dneska budeme na YouTubu,“ konstatoval seržant.

Forst obešel kříž. Nevzpomínal si, pokolikáté už.

Nechat oběť na tomhle místě a zbavit ji důstojnosti byl výkřik. Žádný vrah, který si dá takovou práci, aby ho někdo slyšel, nechce zůstat anonymní. Nechá po sobě poznávací znamení, autogram, stopu nebo jiný podpis. Viselec nicméně vypadal, jako by ho před chvílí vytáhli z márnice.

„Co kdybychom mu aspoň…“ začal mladík.

Wiktor se zastavil a odtrhl zrak od mrtvoly.

„Co?“ zeptal se komisař.

„Pinďoura,“ odpověděl mladík. „Zakryjme mu pinďoura.“

Forst se na něj nevěřícně zadíval a strčil si do úst plátek žvýkačky.

„Ne,“ řekl. „Chci ho vidět tak, jak ho viděl vrah.“

Mladý seržant chvíli mlčel.

„Něco není v pořádku?“ zeptal se Wiktor a znovu se zadíval na oběť.

„Ne,“ řekl. „Prostě jsem si myslel, že to, co se o vás povídá, jsou jenom řeči.“

Forst neodpověděl. Moc dobře si uvědomoval, jakou má pověst. V nejlepším případě ho viděli jako nijak zvlášť sympatického policejního mazáka, na kterého už mrtvoly dávno přestaly dělat dojem. V nejhorším – jako degeneráta. Budovat si postavení mezi kolegy v práci se mu nijak zvlášť nedařilo a kárované červeno-černé flanelové košile nebo ošoupané džíny, které představovaly jeho osobní ekvivalent uniformy, mu v tom rozhodně nepomáhaly.

To ale teď nemělo žádný význam.

Obrátil balíček žvýkaček mezi prsty, promnul si spánky a zabodl pohled do nešťastníka na kříži. Předpokládal, že se každým okamžikem na Giewontu objeví někdo z krajského ředitelství, kdo bude přemýšlet podobně jako tenhle mladík. Wiktor neměl moc času na to, aby zaslechl křik vraha, znějící ještě někde v okolí.

„Myslíte, že jde o náboženský motiv?“ oslovil ho mladík.

„Ne.“

„Jak to, ne?“

Forst mlčel.

„Ten chlap přece visí na kříži, ne?“

Komisař schoval žvýkačky do kapsy; znovu se přesvědčil, že jsou jen chabou náhražkou za cigarety. Dal by hodně za červenou westku, ale kvůli chronickým migrénám před dvěma lety přestal kouřit. I bez nikotinu Forst obvykle zahajoval den tabletkou saridonu, někdy i dvěma. Dnes ale odešel z domu ve spěchu a na prášky proti bolesti zapomněl. Jeho otec říkal, že migréna je jako řetězová pila, která člověku řeže hned za očima – Forst s ním souhlasil málokdy, ale v tomto případě mu musel dát za pravdu. Byly dny, kdy se cítil, jako by mu po kostech lebky jezdil nákladní vlak jako po kolejích – v podobných chvílích by si nejradši utrhl hlavu, jen aby bolest konečně zmizela.

„Nejste zrovna hovorný,“ konstatoval seržant.

Wiktor vystoupal pohledem po napnutém tlustém laně, na němž stařec visel. Přivázaný byl osmičkou – uzlem, který dokonale znal každý, kdo někdy provozoval horolezectví. Na konci udělal vrah dvojitou smyčku.

Nebyla to nijak významná stopa. Dokonce i bez osmičky dokázal Forst určit, že mají co dělat s člověkem, který ví, jak se pohybovat v horách. Nikdo jiný by nezvládl uprostřed noci vytáhnout oběť na vrchol ve výšce skoro devatenáct set metrů.

„Kříž a mrtvola rovná se náboženský motiv,“ zabručel mladík pod nosem.

Wiktor se k němu otočil a přesunul žvýkačku jazykem na jednu stranu tváře.

„Seržante,“ oslovil ho.

„Ano, pane komisaři?“

„Kolik hodností nás dělí ve služební hierarchii?“

„Sedm.“

„Chceš je někdy zdolat?“

„Ano, pane.“

„V tom případě neser lidi, kteří už to udělali.“

„Ale…“

Forst zavrtěl hlavou, a tak se mladík odmlčel.

„Kdyby šlo o náboženský motiv, vrah by tady nechal mnohem víc než tělo. Takoví lidé si libují v symbolech,“ řekl Wiktor a pokynul k neobvykle nafouklému břichu oběti. „Sem by umístil křesťanský ichthys, pentagram, Davidovu hvězdu nebo půlměsíc. Jenže tělo je čisté.“

„Neřekl bych, že je čisté, ale…“

„Bez symboliky,“ uťal ho Forst.

„Symbolika je samotný kříž.“

„Ne,“ odsekl komisař a povzdechl si. Většina zelenáčů by už dávno dala pokoj a spolehla se na zkušenosti nadřízeného důstojníka. Tenhle byl ale paličatý. „Kříž na Giewontu byl křesťanským symbolem jen několik prvních desítek let,“ pokračoval Wiktor. „Za komunistů ztratil náboženský význam a stal se vizitkou Tater. Stejně jako slovenský kříž na Kriváni. A nevěřící tvrdí, že jsou to jenom dva zasrané obrovské hromosvody.“

„Jistě, jenže…“

„Když už jsme se na tom shodli,“ skočil mu Forst do řeči, „utíkej na Kondratovu a řekni tomu, kdo tam velí, aby rozšířil uzavřenou oblast.“

„Podinspektor už je nejspíš na místě.“

„V tom případě pospíchej o to víc.“

Mladík přikývl a otočil se.

„Ať ty lidi vytlačí ještě kus směrem na Červené vrchy,“ dodal komisař. „Aby sem nedosáhl žádný zoom.“

„Provedu.“

Zatímco mladík scházel po řetězech, Wiktor ho kriticky sledoval. Evidentně se v takových výškách pohyboval málokdy – ostatně nebylo divu. Jestli se takoví jako on vůbec objevili v horách, tak jen o vánočních svátcích, aby hlídali sjezdovky.

Komisař ho vyprovodil pohledem a pak se znovu soustředil na mrtvolu.

Přemýšlel, jak mohl někdo vytáhnout oběť na vrchol a nezanechat při tom na nešťastníkově těle žádné stopy. O těch ve sněhu nemohla být řeč – zima byla toho roku mírná, a březen obzvlášť. Už nějakou dobu nesněžilo a cesta na Giewont byla ušlapaná stovkami bot.

Forst ještě jednou obešel patnáctimetrový kříž, ale ani tentokrát si nevšiml ničeho, co by mu mohlo pomoct. Žádné stopy po postroji, žádné důkazy svědčící o tom, že by sem muže někdo táhl po kamenitém srázu. Měl by mít přinejmenším odřeniny, jenže vypadal, jako by na vrchol vylezl sám… a pak se svlékl, vyšplhal na kříž a oběsil se.

Ale někde musel být autogram. Vrahova stopa.

A vzkaz tomu, kdo po něm začne pátrat.

2

Forstův přímý nadřízený, podinspektor Osica, se objevil na místě v kompletní uniformě. Neohrabaně šplhal po řetězech na vrchol, ale nerozepnul by si ani jeden knoflík důstojnického saka.

Nakonec pobledlý muž stanul vedle Wiktora, ale úplně ho ignoroval. Nebylo to ani poprvé, ani naposledy. Neměl ho nijak zvlášť v oblibě – možná proto, že se Forstovi několikrát podařilo skončit v posteli s jeho dcerou.

„Co to má být, sakra?“ zeptal se Osica, když upřel pohled na tělo.

„Mrtvola, pane inspektore.“

„Vidím, že je to mrtvola. Jak se tu ocitla?“

„Zdá se, že sem vylezla.“

Zástupce velitele se k Forstovi otočil a zpražil ho pohledem.

„Když ještě žil,“ dopověděl Wiktor.

„Děláte si ze mě prdel, komisaři?“

„Jen natolik, nakolik mi to umožňuje míra naší důvěrnosti.“

Edmund Osica něco zareptal pod nosem a zavrtěl hlavou.

„Jak se tady ocitl?“ zopakoval a zkřivil rty.

„Zatím se to ještě nepodařilo určit,“ odpověděl Forst.

„Už uplynula hodina a půl. Co jste celou dobu dělali?“

„Snažili jsme se…“

„Zajímají mě jen fakta, komisaři.“

„Jistě,“ odpověděl Wiktor a usmál se na půl úst. Nadechl se, aby se připravil na podání hlášení. „V tomto okamžiku jsme schopní prohlásit, že vrah sem přišel po žluté značce, přes Rówienky.“

Forst zmlkl, jen žvýkal žvýkačku. Velitel se k němu otočil.

„A?“

„To je všechno, pokud jde o fakta.“

„Prosím?“

„Nic víc nemáme.“

„Ten člověk visí na kříži!“

„Ano, pane inspektore.“

„A můžete mi říct jen, že…“ Edmund se odmlčel a obrátil oči v sloup. „Jak víte, že se sem dostal po žluté značce?“

Wiktor by se spíš zeptal na to, odkud vědí, že se skutečně jedná o vraždu. Nebylo by to ani poprvé, ani naposledy, kdy se někdo rozhodne pro sebevraždu v Tatrách. Nakonec se ale kousl do jazyka.

„TNP na zimu červenou značku uzavřel. Nejsou tam žádné stopy, když nepočítáme ty, které udělali kamzíci. Žlutá je bohužel hodně navštěvovaná a dnes už sem vylezlo několik desítek lidí, kteří zničili potenciální důkazní materiál.“

„Nepovídej, Forste,“ štěkl Osica. „Cestou jsem viděl kamery NSI. Nad mršinou už krouží supi.“

„Je tam Szrebska?“

„Prosím?“

„Ta novinářka z NSI, Olga Szrebska. Je tam taky?“

„A proč je to důležité, sakra?“

„Mám moc rád její hlas i pohled. Je to skutečná dáma, jako z románu Jane Austenové.“

Edmund to přešel mlčením.

„Chci vědět, co se tady stalo, Forste.“

„Samozřejmě, pane inspektore.“

Osica se s odporem zadíval na tělo a pak na něj ukázal Wiktorovi.

„Okamžitě mi z toho něco vytáhni.“

„Jenže já nemám ponětí, co bych mohl…“

„Potřebuju cokoli, rozumíš?“ skočil mu Edmund do řeči. „Ministr už tlačí na velitele a velitel na mě. Musím těm ohařům hodit aspoň drobky.“

Wiktor se také zadíval na nahé tělo.

„No… vypadá to, jako by sem mrtvola vylezla sama a oběsila se.“

„Oba víme, že to není možné.“

„Nicméně důkazy hovoří ve prospěch této hypotézy.“

„Takže sebevražda?“ zeptal se Edmund nevěřícně.

„Podle mě ne.“

Osica mírně podrážděně rozpažil ruce.

„Proč ne?“

„Protože vrah byl ve všem opravdu pečlivý, kromě jedné věci.“

„Jaké?“

„Použil dynamické lano,“ řekl Wiktor a přimhouřil oči, když mu hlavou šlehl nápor bolesti. „Kdyby se chtěl zabít, vzal by si statické.“

„Můžeš mluvit lidsky?“

„Můžu, ale musím se vrátit do Homérových dob, protože tehdy se začalo s věšením lidí.“

Velitel byl čím dál netrpělivější a Forst měl tím pádem chuť dál otálet s informací, která se sama nabízela.

„Tak mluv,“ zavrčel podinspektor.

„Jak víte, oběšení lidé neumírají udušením,“ odpověděl Wiktor. „Smrt nastává trhnutím, které přetíží krční páteř. Dojde k přerušení krční míchy… a voilà, skoro okamžitě máme nebožtíka.“

„A tenhle tak neumřel?“

„Ne. Dynamické lano trhnutí ztlumilo. Došlo k přitisknutí kořene jazyka k zadní části krku. Ten člověk se udusil v příšerných bolestech. Stěží lze předpokládat, že by se někdo odhodlal k tomuhle.“

Edmund se přiblížil ke kříži a mimovolně se zadíval na exkrementy, které ležely pod ním.

„Kde má hadry?“ zeptal se.

„Horská služba ještě prohledává svahy, ale když jsem s nimi mluvil, tvrdili, že kdyby tady nějaké byly, už by je dávno našli.“

„Takže je vrah vzal s sebou.“

Komisař uznale přikývl.

„Skláním se před vámi, pane inspektore.“

„Nedělej si srandu, Forste. Už jsem tvoje povýšení zarazil jednou.“

„Jsem si toho vědom, pane inspektore.“

„Tak si buď vědom i toho, že tě můžu degradovat.“

„Ano, pane.“

Vztek ve velitelových očích byl pro Wiktora jako balzám na duši. Starý policejní mazák pouze zřídka dokázal udržet nervy na uzdě a jen zázrakem se na služebním žebříčku dostal tak vysoko. Formovala ho ještě Veřejná bezpečnost, a jestli se hodil do nějaké doby, tak do té dávno minulé. Totéž Forst nemohl říct o jeho dceři – ta velmi oceňovala současnost.

„Shromáždili jste stopy?“ zeptal se podinspektor.

Forst přikývl a strčil ruce do kapes.

„Ze všeho, co tady je,“ řekl. „Na kříži se jich bohužel nasbíralo tolik, že technici nejsou zrovna optimističtí.“

„A lano?“

„Na první pohled čisté jako sníh.“

„Tělo?“

„Taky,“ odpověděl Wiktor a znovu přelétl pohledem po oběšenci. „Víc budeme vědět po pitvě.“

„V tom případě toho chudáka sundejte, protože NSI už sem určitě přitáhla kamery.“

Wiktor svolal několik policistů s nižší hodností, včetně mladého seržanta, který ho předtím otravoval. Natáhli si rukavice a začali nešťastníka sundávat z kříže. Položili ho na černý pytel, narovnali se a zadívali se na něj shora.

Šedesátník, odhadl Forst. Podsaditý, inteligentní obličejové rysy, na nose nevýrazná stopa po brýlích. Strangulační rýha na krku byla dobře viditelná. Nejtmavší otlak se nacházel u ohryzku a znamenal, že nakonec došlo ke zlomení jazylky. Na rukou a na nohou se objevily posmrtné skvrny.

Všechno v normálu.

S jedinou výjimkou.

Obličej toho chlapa měl vypadat úplně jinak.

„Ty zkurvysyne…“ řekl Forst.

„Cože?“ zeptal se podinspektor.

„To nebylo na vás.“

„Vím, že to nebylo na mě, sakra. Čeho sis všiml?“

Wiktor ukázal na modřiny v opuchlém obličeji mrtvoly.

„Při běžném oběšení by měla krev stékat dolů,“ řekl. „Jenže tady, jak vidíte, k zamezení proudění tepenné krve do mozku nedošlo.“

„Cože?“

„Někdo mu zablokoval odtok žilní krve.“

„Nic mi to neříká a ty žvaníš, jako bys byl soudní lékař.“

„Podívejte se,“ odpověděl Forst, aniž by si všímal, co podinspektor říká. Sklonil se k mrtvole. „Obličej má celý sinalý. Jsou vidět petechie pod spojivkami a trocha zaschlé krve kolem uší. Dokazuje to, že těsně před smrtí proudila krev do mozku, ale neodtékala pryč.“

„Co to blábolíš, Forste?“

„Nedošlo k uzavření cév,“ vysvětloval komisař. „Ten chudák neztratil vědomí, pane inspektore. Ať už ho oběsil kdokoli, dělal přestávky, aby prodloužil jeho muka.“

„Co?“

„Proto to dynamické lano,“ pronesl Wiktor spíš k sobě než ke kolegovi. „Nechtěl poškodit krční páteř. Nechtěl ho zabít příliš rychle.“

„Mučil ho?“

„V jednu chvíli ho sundal, položil na zem a zvedl mu nohy, aby krev proudila do mozku,“ přednášel Forst dál. „Možná to dokonce udělal několikrát. Mohl si tím zajistit morbidní zábavu na několik hodin.“

Edmund ztichl a neochotně si prohlížel mrtvolu. Nakonec kývl na techniky a ti rychle zavřeli pytel.

Wiktor se ale nad ním najednou sklonil a znovu ho otevřel.

„Můžeš mi vysvětlit, co děláš?“

Forst přiklekl k sinalému obličeji a chvíli hleděl do otevřených očí. Nikoho ani nenapadlo dotknout se očních víček. Někteří zelenáči, sledující CSI, automaticky napodobovali chování herců, ale dnes tu nikdo takový nebyl. Mrtvého se nikdo nedotkl.

Přinejmenším do okamžiku, než mu Wiktor strčil ruku do úst.

„Forste!“

„Klid, pane inspektore.“

„Jak, klid?!“ křičel Osica. „Vytáhni pracku z huby té mrtvoly!“

Komisař vyplnil příkaz, ale vzal si trofej. Zvedl ji, obrátil ji v dlani a pak utřel krev a hleny do své košile.

„Co…“ začal velitel. „Co to je?“

„Křik, pane inspektore.“

3

Forst si prohlédl minci, kterou našel v hrdle mrtvoly, a potom ji podal veliteli.

„Co to vyvádíš?“

„Vezměte si ji.“

„Setřeme…“

„Vždyť máte rukavice. Podržte to, prosím.“

Když zmatený Osica vyplnil prosbu, Wiktor vytáhl telefon a udělal fotku každé strany. Věděl, že předmět vzápětí skončí v daktyloskopickém ústavu ve Varšavě, aby z něj sejmuli otisky prstů. Pak poputuje do biologického ústavu, aby prozkoumali výměšky, které na něm jsou, a potom do chemického ústavu, aby našli případné mikrostopy, a později… ještě kdovíkam. Bylo jasné, že Forst minci dlouhou dobu neuvidí.

„Tak dost,“ zabručel Edmund, přivolal jednoho z techniků a předal mu důkaz.

Chvíli poté dva policisté slezli po řetězech a pomalu zamířili ke Kondrackému sedlu. Wiktor si prohlížel fotky aversu a reversu mince, která určitě byla nepříliš povedeným falzifikátem. Peníz byl stylizovaný do antických dob – na jedné straně měl čtyři sloupy, na druhé nápis, který Forst nedokázal přečíst. Netušil, jakou abecedou je napsaný, ale určitě to nebyla latinka.

„Jak jsi věděl, že mu vrah strčil něco do krku?“ zeptal se podinspektor, když se blížili k neustále houstnoucímu davu.

„Jen jsem to předpokládal.“

„Protože?“

„Jazylka by neměla být zlomená, ne při tak atypickém oběšení.“

Osica pozvedl obočí.

„Krk vypadá, jako by použil statické, ne dynamické lano.“

„Ach tak.“

„Někdo toho člověka mučil, škrtil a tu kost zlomil, až když bylo po všem. Jinými slovy zanechal drobnou nápovědu, kde hledat podpis.“ Wiktor se odmlčel a ukázal na ženu v davu. „Je tady i Szrebska.“

Velitel se konsternovaně ohlédl.

„Jak jsi věděl, že tady bude?“ zeptal se.

„Musíte se pořád na něco ptát?“

„Je to moje práce. Tvoje práce je, abys mi odpovídal.“

„NSI vždycky měla dlouhé prsty,“ vysvětlil komisař.

„Ale pracuje pro ně několik desítek reportérů po celé zemi.“

„Ano,“ přikývl Forst. „Jenže ne všechny viděli dnes v Kalatówkách.“

„Prosím?“

„Zastavil jsem se tam ráno na kafe.“

„Cestou na místo činu?“

„Nesnáším, když mám začínat den bez kávy. Jsem pak protivný.“

„Rozumím,“ odpověděl Osica. „Po tom, co všechno jsem o tobě slyšel od lidí z okresního ředitelství, by mě nemělo nic překvapit.“

„A taky od své dcery.“

Edmund něco zasyčel pod nosem a v dálce si všiml kamery NSI. Zatahal si za klopy saka a upravil si kravatu.

„Zmiň se o ní ještě jednou a tvůj ohryzek bude vypadat stejně jako ten nebožtíkův nahoře.“

„Rozumím, pane inspektore.“

„A nemluv do kamery, jasné? I kdyby se Szrebska zeptala, jestli s ní půjdeš do postele.“

„To by byla řečnická otázka, pane inspektore.“

„Zachovej absolutní ticho, kurva. A proboha, Forste, tvař se aspoň trochu inteligentně. Koneckonců pocházíš z intelektuální rodiny, ne?“

„Jistě. Můj otec, blahé paměti, přednášel na Jagellonce a…“

„A ty jsi šel k policii. Bravo,“ uťal ho velitel, změřil si ho pohledem a nespokojeně při tom mlaskl. „Co to máš na sobě?“

„Košili Springfield a džíny z Pull&Bear. A ta bunda…“

„To je jedno. Vypadáš uboze.“

„Několik mladých turistek v Kalatówkách by nesouhlasilo.“

„Možná ještě byly opilé z minulé noci.“

„To bezpochyby.“

„Vzhled neodpovídá tvému postavení,“ dodal Edmund pod nosem. „Drž se krok za mnou.“

„Provedu.“

Wiktor sledoval, jak Olga Szrebska přebírá velení v Kondrackém sedle. Přesouvala zvědavce, dělala si volné místo před policejními páskami. Dokázala tam nacpat sebe i kameru, která teď zabírala, jak se dva policisté blíží k novinářce. Vlasy měla svázané do malého drdolu, který ani trochu neladil ke krátké bundě s logem televizní stanice. Komisařovu pozornost ale přitáhlo něco jiného.

„Vidíte ten zadek?“

„Drž hubu, Forste,“ utrhl se na něj Osica a přidal do kroku.

Zastavili se několik metrů od kamery jako smuteční průvod, který čeká na znamení, že může pokračovat dál. Olga se ohlédla přes rameno, věnovala jim zdvořilý úsměv a pak se ohlásila. NSI evidentně vysílala naživo. Wiktor nepochyboval, že tu reportáž sleduje sám policejní prezident a ministr vnitra, ale pak si řekl, že premiér a prezident nejspíš také. Mrtvolu visící na Giewontu dnes ráno vidělo celé Polsko. Tohle nemohlo projít bez povšimnutí.

„Můžete nám podat nějaké informace o oběti?“ zeptala se Szrebska a natáhla ruku s mikrofonem k policistovi v kompletní uniformě.

„Ne,“ řekl Wiktor, který se vyklonil zpoza nadřízeného.

Kamera i mikrofon se okamžitě přesunuly.

„V příspěvku mohli diváci vidět, že oběť je přibližně šedesátiletý muž, úplně nahý a…“

„Sebevrah,“ vypálil Forst a udělal krok dopředu. Z kapsy košile vytáhl zmačkaný balíček big redů a tázavě se zadíval na reportérku, jako by jí chtěl nabídnout. Odhodil použitou žvýkačku a rozbalil si další plátek.

„Tvrdíte…“

„… že ten člověk spáchal sebevraždu na Giewontu, ano,“ dokončil to komisař. „O tom není pochyb.“ Koutkem oka sledoval, co dělá velitel, ale ten usoudil, že už je pozdě zachraňovat situaci.

„To zní absurdně,“ odpověděla Olga.

Forst pokrčil rameny a s pohledem upřeným na novinářku začal žvýkat žvýkačku. Nastalo ticho. Kameraman vyhlédl od přístroje a podíval se na Szrebskou.

„Můžete nám říct něco víc?“

„Ne,“ dodal podinspektor Osica. „V příhodném čase vám všechny informace poskytne tiskový mluvčí. Děkuji.“

Aniž by policisté čekali na odpověď, vykročili davem, doprovázení mladým seržantem a několika dalšími policisty. Diváci jim rychle udělali cestu a vykřikovali na ně otázky, na které nemohli dostat odpovědi.

„Jsi mrtvý muž,“ zavrčel Edmund.

„Ano, pane inspektore.“

Minuli poslední přihlížející a vydali se po červené značce k Průsmyku v Grzybowci. Vedení Tatranského národního parku udělalo výjimku a povolilo policistům, aby cestu používali. Wiktor se ohlédl na velitele, který kráčel vedle něj, a usoudil, že je až překvapivě klidný – určitě ale jen proto, že je vyprovázela kamera NSI.

„Mluvím vážně, Forste,“ dodal po chvíli. „O mě nejde, ale velení po tobě půjde.“

„Jediný, kdo si troufne, bude vrah,“ odpověděl Wiktor a ohlédl se přes rameno. Rád by ještě prohodil pár slov se Szrebskou, která je vyprovázela pohledem. Už ale řekl všechno, co chtěl.

„Snad si nemyslíš…“

„Hodil jsem mu rukavici,“ přerušil ho Forst. „Veřejně jsem popřel jeho práci.“

„A myslíš si, že jsi ho vykolejil natolik, aby po tobě šel?“

„Ano.“

Edmund zavrtěl hlavou.

„Nečekal bych od toho zázraky,“ řekl. „Kromě toho, že ti velitel urve koule.“

„Přimluvte se za mě.“

„Nenastavil bych za tebe ani kousek prdele, Forste. Ani kdybys mi za to pořádně zaplatil.“

Wiktor se usmál pod nosem a soustředil se na cestu. Nevzal si s sebou nesmeky, o cepínu nemluvě. Sníh vrzající pod botami byl kluzký a vzorek jeho vysloužilých salomonů už nebyl co dřív. Osica, který kráčel vedle něj, byl ale v mnohem horší situaci. Jeho vyleštěné polobotky byly jako malé lyže, i když měl pořád daleko do šašků, kteří na Rysy lezli v teniskách a na Giewont v japonkách nebo sandálech. Prvotřídní kandidáti na sebevrahy, akorát si to neuvědomovali. Když se jim podařilo sejít zpátky do údolí, znamenalo to, že se na ně štěstěna opravdu usmála.

Totéž se nedalo říct o muži, který ležel v černém pytli a čekal, až ho odveze vrtulník Horské služby. Pro něj se štěstí stalo nedostatkovým zbožím.

Co byl zač? Komu vadil natolik, že ho tak brutálně zavraždili?

Při běžném oběšení ztrácela oběť vědomí téměř okamžitě. Tenhle člověk umíral nelidsky dlouho, a navíc celou dobu věděl, co se s ním děje.

„Co jsi tak zamlklý?“ zeptal se udýchaný Edmund a zapadl jednou nohou do sněhu.

„Obdivuju přírodu,“ odpověděl Wiktor.

Ale přírodu měl hluboko v… úctě, přinejmenším pokud šlo o faunu a flóru, probouzející se k životu. Kosodřevina, sítina trojklaná na Červených vrších, kamzíci a svišťové ho nikdy moc nezajímali.

Hory, to bylo něco jiného.

Počasí bylo přímo dokonalé. Před nimi se rozprostíral výhled na řadu štítů, z nichž byla nejlépe vidět Velká Turnia, vypadající z této perspektivy, jako by se dotýkala oblaků. Na roztřepené vrcholky a strmá úbočí se Forst mohl dívat celé hodiny. Cítil tehdy sílu přírody i její ničivý potenciál. Z nějakého důvodu se při tom cítil jistěji.

„Musíš tolik spěchat?“

„Nespěchám, pane inspektore.“

„Zpomal.“

„Provedu.“

„Nejsem… zvyklý. Všichni nemají tolik… volného času, aby ho… trávili nějakým… každodenním cvičením.“

Dcera se musela zmínit o jeho ranních zvycích. S joggingem ale neměly moc společného. Forst už léta vstával v šest, aby vzápětí vyrazil na hodinový běh. Někdy uběhl dvanáct, jindy i třináct kilometrů – nebylo to důležité. Nedělal to ani pro zdraví. Šlo o to, že migrény na nějakou dobu ustoupily a při té příležitosti se hned ráno pořádně protáhl.

„Kolik… jak dlouho… budeme…“ funěl Osica.

„Odsud do Strążyské doliny je to vaším tempem asi dvě a půl hodiny.“

„To není dobré…“

Wiktor se na něj nevěřícně podíval.

„Na rovinu vám říkám, že vás neponesu.“

„Počkej… musím si na chvíli odpočinout…“

Edmund se zastavil, aby se pořádně nadechl. Forst zůstal stát vedle něj, rozhlédl se a vyhodil žvýkačku. Přemýšlel, jak se velitel vůbec dokázal vyškrábat do takové výšky.

Než se Osica stačil vydýchat, zazvonil mu mobil. Otřel si pot z čela a sáhl do kožené kapsičky jako z devadesátých let, kterou nosil na opasku.

„Dobrý den, pane veliteli,“ řekl udýchaně. „Ano, ano, ne. Dal jsem mu přímý rozkaz, aby mlčel. Ne, pane veliteli. Je to… ano, samozřejmě, rozumím.“

Forst lhostejně naslouchal. Často nadřízené něčím naštval a nikdy si z toho nic nedělal. Neměl to v úmyslu ani tentokrát.

Podinspektor schoval starou nokii do kapsičky a beze slova zamířil k Průsmyku v Grzybowci. Tentokrát určil tempo pochodu sám.

„Jsi suspendovaný,“ řekl.

„Cože?“ vypálil Wiktor.

„Velitel tě na tři měsíce postavil mimo službu.“

„Na to nemá právo.“

Edmund se na Wiktora zamračeně podíval.

„Rozhodně na to právo má,“ odpověděl.

„Musí být vůči mně zahájeno řízení, které…“

„Zahájili disciplinární řízení.“

„To je blbost,“ oponoval Forst. „NSI to odvysílala teprve před chvílí. Nikdo by na to nestačil dát razítko, o podpisu nemluvě.“

„A přesto mě o tom velitel právě informoval.“

„Děláte si srandu?“

„Naštěstí ne. I když i mně to připadá až příliš hezké na to, aby to byla pravda,“ odpověděl Osica. „Evidentně sis to podělal i jinak.“

„Evidentně?“

Edmund spokojeně přikývl.

„Neměl byste o tom vědět? Jste přece zasraný podinspektor.“

„Pozor na hubu.“

Chvíli mlčeli.

„Takže?“ zeptal se Forst.

„O ničem jsem nevěděl.“

„Jak je to možné?“

„Vedoucí odboru vnitřní kontroly mě nesnáší,“ odpověděl Osica a znovu zapadl do sněhu. Wiktor mu podal ruku a Edmund se jí automaticky chytil. „Ale i kdyby to tak nebylo, ty hyeny by mi nic neřekly. Musejí vědět, že spíš s mojí dcerou.“

„Spal jsem.“

„Mlč, Forste,“ odsekl podinspektor. „A zvykni si na to, protože následující tři měsíce budeš dělat přesně tohle.“

Tři měsíce. Dost na to, aby veškeré vrahovy stopy zmizely v chaosu spisů, mezi dalšími nikdy nevyřešenými případy.

Forst se najednou zastavil. Velitel ušel ještě několik kroků, potom udělal totéž a neochotně se otočil k podřízenému.

„To je absurdní,“ řekl Wiktor.

„Absurdní? Koledoval sis o to už od chvíle, kdy jsi k nám nastoupil. Pokud mě neklame paměť, bylo to jedenáct let strastiplné cesty.“

Forst neměl v úmyslu s ním polemizovat. Za ta léta se naskytlo několik případů, kdy proti němu odbor vnitřní kontroly vedl řízení, ale pokaždé se mu nějak podařilo dostat se z potíží. Tentokrát mu ale nedali šanci hájit se proti obvinění. Dokonce ani netušil, které z jeho provinění znamenalo poslední kapku, po níž pohár hořkosti přetekl. Všechno vypadalo dost podezřele.

Mohl se hájit. Měl nárok podat stížnost ke správnímu soudu na rozkaz vydaný nadřízeným. Vzápětí mu ale došlo, že mu žádné odvolání nepomůže. Dokonce i kdyby se mu podařilo dosáhnout stažení suspendace, k případu z Giewontu ho znovu nepřidělí. Bude hlídat sjezdovky nebo chodit na diskuse ve školách.

Otočil se k Vyššímu Kondrackému sedlu.

„Co to děláš?“

Wiktor beze slova zamířil do míst, odkud přišli.

„Forste, stůj!“

„Jsem suspendovaný, pane inspektore. Suspendovaná je i moje ochota plnit rozkazy.“

Podinspektor vyrazil za ním a pod nosem si mumlal kletby.

„Dej sem pistoli, kurva!“ ucedil, když došel ke komisaři. „A služební průkaz!“

Aniž by Wiktor zpomalil, podal mu kartičku připomínající občanský průkaz a potom pouzdro se zbraní. Služební glock už nepotřeboval. Důležité bylo, že má v mobilu fotky mince – jediné stopy, kterou po sobě vrah zanechal.

Po chvíli nechal Edmunda za sebou. Předpokládal, že po tom, co má v úmyslu udělat, už ho nikdy neuvidí. Leda v soudní síni.

4

Plešatící muž s kouty sledoval zprávy na kanálu NSI. Seděl ve vysloužilém křesle, které ještě pamatovalo časy, kdy se na černobílé obrazovce předváděl Gomułka v nejlepší formě.

Muž vyměnil čalounění a drahým přípravkem ošetřoval dřevěné loketní opěrky, ale nedokázal udělat nic s tím, že se sedák na levé straně propadá. Vždycky sedával nakloněný, a když se to kdysi pokusil změnit, rozbolela ho záda. Kromě toho se stejně podvědomě vracel do původní pozice. Zvyk byl něco víc než druhá přirozenost.

Vypnul televizi a vstal z křesla. Byl doma sám. Nepamatoval si, kdy k němu naposledy někdo přišel na návštěvu.

Došel ke starému počítači, ztěžka dosedl na židli a opřel se o stůl. Písíčko potřebovalo chvíli, než se rozběhlo. Starý člověk prošel několik informačních portálů, ale nenašel to, co ho zajímalo.

Vstal ze židle a zamířil ke komodě u okna. Otevřel horní šuplík a přelétl pohledem po všech řeckých mincích, které ležely uvnitř.

Bylo jich jedenasedmdesát. Jedna za každý rok.

5

Szrebska kameramanovi přikázala, aby zůstal v průsmyku, vzala si od něj dalekohled a vydala se po modré na východ, ke Kondratově holi. Chtěla se podívat na masiv z jiné strany, byla přesvědčená, že vrah musel někde nechat stopy.

Nemohlo být ani řeči o sebevraždě. Ostatně i ten policista si to moc dobře uvědomoval. Tělo někdo nějakým způsobem vynesl na vrchol – a ona měla v úmyslu zjistit, jak k tomu došlo.

„Paní Olgo!“ ozvalo se volání.

Zastavila se a otočila. Okamžitě poznala hlas člověka, se kterým mluvila pod Giewontem. Teprve teď, když se k ní blížil rychlým krokem, měla příležitost prohlédnout si ho. Ostré rysy, únava vepsaná v obličeji a k tomu žádná uniforma. Oddělení vražd, zhodnotila v duchu.

„Sledujete mě?“

„Máte neuvěřitelnou postavu.“

„Prosím?“ odpověděla Szrebska, udělala krok zpátky a zapátrala v jeho očích po sklovitosti, která by naznačovala, že se rád napije a dnes už si dal dvojitou dávku.

„Už několik minut se vás snažím doběhnout a nemohl jsem si nevšimnout, že…“

„Jste blázen?“

„Wiktor Forst,“ odpověděl a natáhl k ní ruku.

Představila se a potřásla mu dlaní.

„Chápu správně, že je to kladná odpověď?“ zeptala se.

„Já nejsem ten, kdo by to měl posoudit.“

Novinářka se rozhlédla. Přestože tělo v černém pytli před několika minutami odvezl vrtulník, zvědaví přihlížející pořád stáli v Kondrackém sedle. Olze blesklo hlavou, že dnes padne zimní rekord turistické návštěvnosti v Tatrách.

„Jestli chcete něco dodat, zavolám kameramana.“

„Nemám nic dalšího, co bych dodal před kamerami,“ odpověděl Forst. „Ostatně nevypadám před nimi zrovna nejlíp. Zato vy právě naopak.“

Konsternovaně na něj hleděla. Často pro NSI dělala policejní reportáže a pokaždé se setkávala s úplně jinou reakcí policistů. Vždycky si mysleli, že strká nos, kam nemá, a dělá víc špatného než dobrého – ale tenhle komisař se na ni díval s uznáním. Tedy kromě těch sexuálních narážek.

„Viděl jsem pár vašich reportáží,“ řekl.

„Opravdu?“

„Děláte dobrou práci. Reportáž z Brynice skončila kontrolou v tamní psychiatrické léčebně. Upozornila jste na nesrovnalosti v několika výběrových řízeních a přišlo se na korupci. Taky se vám podařilo natočit návštěvu civilní kontrarozvědky v bytě…“

„Svou vlastní práci dobře znám,“ uťala ho Szrebska. „Co chcete?“

„Mohli bychom si tykat? Vykání mi děsně vadí, připomíná mi to služební styk.“

„Když je to nutné…“

Forst přikývl.

„Tak o co jde?“ zeptala se.

„Můžu to vzít hodně stručně?“

„Budu ráda.“

„Suspendovali mě, ale stačil jsem vynést důkazní materiál. Svým způsobem.“

Olga se na něj nevěřícně podívala a založila si ruce na hrudi.

„Příliš mnoho informací najednou?“ zeptal se Wiktor.

„Co je to za důkazní materiál?“ odpověděla.

„Fotky. Můj mobil má jen osm megapixelů, ale prý fotí docela slušně.“

Olga udělala krok k němu a zabodla pohled do jeho očí. Okamžitě jí došlo, že jestli říká pravdu, narazila na životní příležitost. Suspendovaný policajt je obvykle zahořklý policajt a ti mluví nejvíc.

Musela to jen dobře rozehrát. A dozvědět se, jaká je cena za ten materiál.

„Proč tě suspendovali?“ zeptala se.

„Zní to, jako bys pochybovala, že je to pravda.“

„Od strážců zákona už jsem slyšela různé věci.“

Pokrčil rameny a na okamžik se otočil ke Giewontu.

„Kdybych ti lhal, čeho bych tím dosáhl?“

„Ničeho.“

„Přesně tak,“ odpověděl. „A pokud jde o důvod suspendace, tak ten neznám.“

„Možná někoho vytočilo to tvoje předvádění se před kamerou.“

„To určitě, ale nestačili by dotáhnout všechny formality.“

Došli na kraj cesty, odkud se rozprostíral výhled na Kondratovu dolinu. Za měsíc ze sněhu vykouknou rostliny a kameny a mezi tím vším se na Kondratově holi objeví zelený koberec. Ale teď, kam až oko dohlédlo, byl jen sníh. Olga si promnula ruce a otočila se k policistovi.

„Musíš aspoň tušit, proč tě odstavili.“

„Příliš mnoho možností.“

„To jsi tak populární?“

„Evidentně ne dost, když se moje jméno nedostalo až do Varšavy. Možná kdybys sem jezdila častěji…“

„Ještě jednou, jakže se jmenuješ?“

„Wiktor Forst.“

Szrebska rychle zapátrala v paměti. Jméno jí nic neříkalo. Popravdě nejezdila na Podhalí často, ale kdyby ten chlap měl prsty v něčem velkém, určitě by to věděla.

„Řekneš mi, o co jde?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Forst a přelétl pohledem po žlebech v masivu na levé straně. „Někdo mě preventivně usadil.“

Novinářka se na něj tázavě podívala.

„Jinými slovy někdo nahoře nechce, aby se ten případ vyřešil.“

„Proč si to myslíš?“

„Protože mě odstavili.“

„Dají to někomu jinému. Možná bystřejšímu. To tě nenapadlo?“

„Ne.“

Forst se na ni díval, jako by čekal, až se usměje. Olga ale měla pořád v obličeji kamenný výraz.

„Můj člověk u jednotky tvrdí, že případ přidělili Gomołovi.“

„A?“

„Těžko bys hledala pitomějšího policajta, než je Gomoła.“

„Já jsem jednoho našla a ani jsem nemusela hledat.“

Forst jen uznale přikývl. Tu poznámku ocenil.

„Ujasněme si, jestli jsem dobře pochopila tvé záměry,“ dodala. „Nejenže chceš vést vyšetřování i po suspendaci, ale navíc mi nabízíš důkazní materiál z otevřeného případu?“

„Přesně tak,“ přikývl. „Ale jsem krytý, protože jsi vázaná novinářským tajemstvím. Nepípneš o naší malé kopulaci jediné slovo.“

Szrebska pozvedla obočí.

„Promiň, kooperaci.“

„Mhm. Co chceš na oplátku, Forste?“

„Spolupráci.“

Szrebska se usmála a zavrtěla hlavou.

„Nejenže tě vyrazí z práce, ještě půjdeš sedět. Víš to?“

„To spíš Putin vrátí Krym.“

Olga udělala ještě krok ke srázu a zadívala se dolů. Forst by se stejně dobře mohl z toho místa vrhnout do propasti. Evidentně si celou věc nepromyslel, ale to nebyl její problém.

„Dobře,“ řekla. „Uvidíme, jestli se ti podaří mě zaujmout.“

Wiktor vytáhl telefon a vyhledal fotku aversu mince. Ukázal ji novinářce a pak přejel prstem po displeji a ukázal jí i revers.

„Tohle měla oběť v krku.“

„Děláš si legraci?“

„V žádném případě. Sám jsem ji odtamtud vytáhl.“

„Co to je?“ zeptala se Olga s přimhouřenýma očima.

„Řecké sloupy.“

„To vidím, ale co znamená ten nápis?“

„Musíš se zeptat někoho, kdo umí řecky.“

Vrah nechal na místě vizitku. Szrebskou to nepřekvapilo – všichni tihle zvrhlíci chtějí nějakým způsobem dát najevo, že jde o jejich práci. Tím to ale většinou končilo. Ve filmech degeneráti nejčastěji hráli nebezpečnou hru s vyšetřovacími orgány, vodili policisty za nos a provokovali, ale v realitě nikdo zbytečně neriskoval.

„Ta mince je slepá ulička,“ konstatovala. „Někdo, kdo si dal takovou práci, by nenechal v krku oběti stopu, která by mohla vést k němu. Je to jen podpis. Morbidní, ale pořád jen podpis.“

„To si uvědomuju,“ odpověděl Forst.

„Tak proč mi to ukazuješ?“

„Abych ti dokázal, že mám víc než ty.“

Olga chvíli mlčela. Částečně měl pravdu.

„Jestli nemáš zájem, poradím si sám,“ řekl. „Prostě mě napadlo, že největší hvězda NSI mi ráda pomůže s dopadením pachatele.“

„Nejsem největší hvězda NSI.“

„Díky tomuhle případu se tou největší hvězdou staneš,“ odpověděl a vytáhl big redy. Nabídl jí, ale zavrtěla hlavou. „Pokud přistoupíš na moje podmínky.“

„Děláš si legraci? Ještě si budeš klást požadavky?“

„Mám to v plánu,“ odpověděl Wiktor a všiml si, že se několik policistů v dálce zajímá o dvojici lidí, která stála na kraji cesty. „Jsem připravený vykročit s tebou bok po boku, pokud mi zaručíš, že nepustíš ven nic bez mého souhlasu.“

„A co dál?“

„Další podmínky jsou osobního charakteru, ale prozradím ti je, až se seznámíme trochu víc.“

„Ani na to nemysli.“

„Nemyslím na to. Mám v plánu to prostě udělat.“

Olga zavrtěla hlavou, otočila se doprava a zamířila ke Kondratově holi. Nechtěla k sobě přitahovat pozornost policie – ne teď, když byla krok od navázání spolupráce se skutečnou personou non grata.

„Byl jsem příliš bezprostřední?“ zeptal se, když vykročil za ní.

„K bezprostřednosti ses ani nepřiblížil.“

Byla zvyklá na méně skryté sexuální narážky, tyhle po ní stékaly jako po igelitu. Možná byl ten chlap docela pohledný a měl v sobě i něco ze starých rebelů – Marka Hłasky nebo Jamese Deana –, ale na Szrebskou to nedělalo žádný dojem. Mohl si žvanit, jak chtěl.

Chvíli šli mlčky. Olga došlapovala mnohem jistěji, měla výhodu nesmeků na podrážkách trekkingových bot. Wiktor obvykle podobnými usnadněními opovrhoval a tvrdil, že jsou vhodné nanejvýš v Gorcích. Teď by si ale rád nasadil třeba i ty s několika zoubky.

„Musím si to prověřit, Forste,“ řekla novinářka.

„Žádný problém. Poptej se svých informátorů, zavolej do místních novin, vyzpovídej kněze z mé fary a zeptej se i mechanika, který mi opravuje auto. Všichni kolem na mě mají nějakou špínu. Budeš spokojená.“

„Skvělé.“

„Ale potom se zase já pustím do určení totožnosti toho oběšence, zatímco ty mi najdeš odborníky na Řecko, na numismatiku nebo na obojí.“

Szrebska přikývla.

6

Sešli do Murowanice a zamířili k autu zaparkovanému přímo před Bulwary Słowackého. Forst se s despektem zadíval na nenápadný červený Opel Astru. Odhadoval, že jde o nejmíň deset let starý model. Obešel auto a podíval se na víko kufru. Obsah 1.4 – větší ani nečekal.

„Něco není v pořádku?“ zeptala se Szrebska.

„Ne.“

„Tak si nastup. Zapnu topení.“

Ochotně té nabídky využil, protože mu scházela nejmíň jedna termoizolační vrstva. Sice nesněžilo a teplota byla snesitelná, ale když obcházel kříž na Giewontu, pořádně promrzl. Nahoře byl s bídou jeden stupeň.

Nasedl do auta a sotva se zavřely dveře, začal se cítit omámeně.

Kenzo Amour. Vůbec o tom nepochyboval. Takhle voněl jediný parfém.

Rozbalil skořicovou žvýkačku a snažil se soustředit na její ostrou chuť.

„To je nějaká závislost?“ zeptala se a ukázala na balíček big redů.

„Vezmu si jednu pokaždé, když dostanu chuť na cigaretu.“

„Jak dlouho už nekouříš?“

„Přes dva roky.“

Szrebska přikývla, vytáhla telefon a začala listovat kontakty. Pak vytočila číslo a srdečně pozdravila člověka, který to zvedl.

Forst naslouchal rozhovoru a sledoval bryčky plné turistů, jedoucí do Kuźnic. Rychle došel k závěru, že Olga má na druhé straně zástupce místních médií.

„Takže ho znáš?“ doptala se poté, co uvedla jeho jméno a příjmení.

Chvíli mlčky poslouchala. Forst předpokládal, že jí muž vykládá o všech záležitostech, kvůli kterým byl kolem něj v Zakopaném rozruch.

Románek s velitelovou dcerou. Údajné zmlácení rakouského turisty, který se vykoupal v Mořském oku. Zadržení za jízdu pod vlivem alkoholu před několika lety. Nebylo toho málo. A jestli se začne hrabat v jeho temné minulosti, bude toho ještě víc.

Szrebska vypadala, že přijímá informace lhostejně, což ho utvrdilo v přesvědčení, že udělal dobře, když jí nabídl spolupráci. Vzápětí sám sobě přiznal, že vlastně neměl jinou možnost. Po tom, co nechal velitele na stezce, vyřídil několik telefonů, aby se pokusil využít starých protislužeb. Všichni jeho dlužníci ale svorně tvrdili, že pro něj nemůžou nic udělat – dobu suspendace určitě prodlouží a jeho případ se stoprocentně dostane ke Gomołovi, který bude úslužně spolupracovat s prokuraturou.

Nikdo neznal důvod. Žvýkání žvýkačky před kamerou a prohlášení s nevinným výrazem, že jde o sebevraždu, rozhodně nezpůsobily, že proti němu zahájili vyšetřování. Bylo v tom něco jiného. A ať už to měl na svědomí kdokoli, jednal bleskově. Jako profesionál.

Komisař o tom přestal přemítat, když Szrebska odložila telefon.

„Můj známý o tobě mluví v samých superlativech,“ řekla. „Gratuluju, v mých očích jsi stoupl.“

„Děkuji.“

„Obzvlášť se mi líbilo, že jsi kdysi plivl na předsedu národního výboru.“

„Nikdy mě neobžalovali.“

„Těžko mohli obžalovat dvanáctiletého kluka.“

„To je pravda. I když za komunistů bylo možné všechno.“

„Takže jsi nakonec prověřením Szrebskou prošel úspěšně.“

Forst pozvedl obočí.

„A teď ukaž, za co stojíš,“ dodala. „Zjisti, kdo je náš John Doe.“

„Říkáme jim NN osoby.“

„Co?“

„Tohle není detektivní seriál, nemáme Johny Doey a nonamy. Jsou to NN osoby, v tomto případě NN ostatky.“

„To je jedno. Jeho totožnost už možná někdo stihl určit.“

„Možná. Předpokládám, že už by ho mohli pomalu pitvat. Vrtulník Horské služby odvezl tělo před dobrými dvěma hodinami.“

„To jsme scházeli dolů tak dlouho?“

„Se mnou vždycky čas běží rychle.“

„Radši volej, Forste.“

Wiktor přikývl a vytočil číslo známé, pracující v kriminalistické laboratoři. Spoléhal na to, že jestli někde budou vědět něco o starci z kříže, tak právě tam. Záchranáři z Horské služby na místě události nenašli žádné doklady, takže zbývalo prověřit otisky prstů, zubní karty a nakonec rozbor DNA. Žena ale pro něj žádné informace neměla – kromě toho, že tělo už se nachází v márnici nemocnice na Kamieńci a právě probíhá pitva.

„Byla jsem si jistá, že ho odvezou do Krakova,“ prohlásila Szrebska.

Forst mlčel. Usoudil, že je to jedno. Stejně by je na pitevnu nepustili.

„Mohli letět do Ústavu soudního lékařství,“ dodala. „Mají tam lepší vybavení.“

„Je to čtyřicetiminutový let s hnijící mrtvolou na palubě.“

Olga pokrčila rameny.

„Nemluvě o tom, že místní příslušnost je závazná. Případ vede prokuratura v Zakopaném,“ dodal Wiktor. „Tak jako tak se nepodařilo určit totožnost.“

„Vlastně jsme to mohli čekat.“

„Nemáš důvěru k vyšetřovacím orgánům?“

„Mám, ale Facebooku věřím víc.“

Policista se na ni tázavě zadíval. Szrebska ukázala na brašnu s notebookem, která ležela za sedadlem řidiče. Wiktor z ní vytáhl malý macbook air, zatímco Olga odklopila zrcátko nad hlavou a začala si upravovat účes.

„Bude se ti líbit, co jsem tam hodila ještě od paty Giewontu,“ oznámila.

Forst pustil uspaný počítač, otevřel Safari a spustil sociální síť. „Jsi přihlášená?“

„Vždycky.“

„Riskuješ, že ti někdo nechá na zdi něco nechutného.“

„Ráda žiju na hraně rizika,“ odpověděla a upravila si pramínek vlasů na hlavě.

Wiktor upřel pohled na nejnovější post, který se objevil na fanouškovské stránce Szrebské. Rychle se přesvědčil, že totéž u ní visí i na Twitteru a Instagramu.

„Tak co? Sto tisíc sledujících moje tweety a dvakrát tolik fanoušků. Na Instagram radši nechoď, mohl bys pak mít komplexy.“

Komisař mlčel, projížděl komentáře. Bylo jich přes tisíc, přestože posty zveřejnila ani ne před dvěma a půl hodinami. Oba byly výzvou, na niž čtenáři okamžitě odpověděli.

„Udělala jsem malý crowdsourcing.“

„Vidím,“ odpověděl Forst. „Vysloužila sis i výtku Etické rady médií. Na těch fotkách je vidět obličej oběti.“

„Nepovídej! To je ale průšvih.“

„V docela dobrém rozlišení.“

„Poznal ho někdo?“ zeptala se Szrebska s úsměvem.

„Pokud počet lajků pod odpovědí znamená, že je pravdivá, tak to není nikdo jiný než Nergal cvičící před dalším koncertem.“

„Žádné jiné návrhy tam nejsou?“

„Je jich hromada.“

„Nějaké vážně míněné?“

„Taky se jich pár najde.“

Szrebska odvrátila pohled od zrcátka a koukla na macbook.

„Konkrétně?“ zeptala se.

„Podle jednoho z tvých fanoušků, který se podepisuje jako Velký Svůdce, je naším nebožtíkem učitel Řešovského institutu, nějaký habilitovaný doktor Marek Chalimoniuk. Říká ti to něco?“

„Vůbec nic.“

Forst rychle sáhl do hlubin Googlu a přesvědčil se, že mrtvola z Giewontu je skutečně doktor Chalimoniuk. Nešťastníkova fotka visela na stránce univerzity a vedle ní se nacházel krátký profil. Byl přednášejícím základů moderního archivářství, ať už to znamenalo cokoli… a jakkoli se to lišilo od nemoderního archivářství.

„Co ty na to?“ zeptal se Wiktor, zatímco se dál hrabal v zákoutích internetu.

„Možná kvůli němu muselo několik studentů dělat opravky. Naštvali se, domluvili a pak ho odtáhli na Giewont.“

„Určitě to bylo přesně tak,“ zabručel Forst. „I když souhlasím, že pachatelů muselo být víc. Jednomu nebo dvěma by Chalimoniuk utekl.“

„Tvrdíš, že vylezl na vrchol po vlastních?“

„Ano. Na těle nebyly žádné oděrky. Kromě toho všechno nasvědčuje tomu, že zemřel až na kříži.“

Olga zaklapla zrcátko a nastartovala. Když se rozjela k Cestě na Bystre, dieselový opel ze sebe vydal zvuk, který naznačoval, že je nejvyšší čas na servisní prohlídku. Řidička ale evidentně byla jiného názoru. Sešlápla plynový pedál až k podlaze a astra vyrazila vpřed.

„Kam jedeme?“ zeptal se pasažér.

„Do Krakova.“

„Je v tom nějaký cíl, nebo si jen chceme dát preclík?“

„Znám tam někoho, kdo se vyzná v antické kultuře.“

„A nemáš po ruce někoho, kdo není sto kilometrů daleko?“

„Těžko říct,“ odpověděla a ignorovala turistu, který se snažil vkročit na přechod. „Jsem tady od včerejška na dovolené.“

„Nezbývá než ti závidět.“

„Záviď sám sobě, tvoje dovolená bude mnohem delší než moje.“

Forst jí musel dát za pravdu. Přejížděl pohledem po lufťácích, které míjeli a kteří už mířili k Velké Krokvi, aby odtamtud vyrazili na Giewont. Stádo se dalo do pohybu.

Červený Opel Astra projel městem a najel na sedmačtyřicítku vedoucí do Poroninu. Na Zakopance probíhala údržba jako obvykle. Nic jiného Wiktor neočekával.

Nečekal ani, že dostane esemesku.

Vytáhl smartfon a podíval se na displej – překvapilo ho, že má tolik nepřijatých hovorů. Kromě nich se v rohu displeje objevila ikonka textové zprávy. Forst ji otevřel a ztuhl.

„Co je?“ zeptala se Szrebska a otočila k němu hlavu.

„Touží po mně ředitelství.“

„Vždyť tě suspendovali.“

„Ano. A teď by mě chtěli vyslechnout.“

„Mám to otočit?“

Tón jejího hlasu naznačoval, že to byla řečnická otázka, a tak Wiktor neodpověděl.

„Co ti hrozí, když tam nepůjdeš?“

„Nic dobrého.“

Aniž by odvrátila pohled od cesty, naznačila pohybem ruky, aby mluvil dál. Forst ale chvíli mlčel a přemýšlel o tom, proč ten spěch. Závěr mohl být jediný – někdo ho chtěl s okamžitou platností umlčet.

„Haló?“ přihlásila se Szrebska o pozornost.

„Přemýšlím.“

„Nepřemýšlej, odpověz,“ řekla Olga. „Leda by sis chtěl na nejbližší pumpě vystoupit.“

Wiktor si odkašlal. Vlastně mohl čekat, že se novinářka bude snažit rozdávat karty. Neměl nic proti – pokud bude poslední slovo patřit jemu.

„Momentálně mi hrozí disciplinární řízení a důsledky, které jsou, řekněme, profesní. Ale když tam nepůjdu, můžou mě začít stíhat.“

„Takže mluvíme o důsledcích, které jsou, řekněme, právní.“

„Ano.“

„Ujasněme si jednu věc, Forste. Nemám v úmyslu pomáhat kriminálníkovi.“

„Jsem strážce zákona.“

„Zatím.“

Přikývl a zamyslel se, kolik času nadřízeným zabere, než vyřídí papírování. Za normálních okolností by se mohl bez potíží vyhýbat důsledkům nejmíň týden nebo dva, ale za této situace musel předpokládat, že má nanejvýš několik hodin.

Podíval se na Olgu, nebyl si jistý její reakcí. Zachytila jeho zkoumavý pohled a usmála se.

„Kdyby se mě někdo ptal, tak jsem o té esemesce neměla tušení,“ řekla. „Dokud tě formálně neobviní, v mých očích jsi čistý.“

„Takže naše kopulace není ohrožena.“

„Naše kopulace je a vždycky bude nulová.“

„To tvrdíš ty.“

„Samozřejmě,“ přitakala. „A je to jediné tvrzení, které je důležité.“

Mluvil s ní v podstatě automaticky. Jeho myšlenky se pořád točily kolem průšvihu, do kterého se namočil – mnohem většího průšvihu, než si původně myslel. Dokázal pochopit, že někomu záleží na tom, aby ho odstavil od případu, proč ale ta aféra s disciplinárním řízením? Někdo ho chtěl úplně sundat, než začne čmuchat – ale kdo by tím něco získal?

Forst doufal, že se něco dozvědí v Krakově. Mince sama o sobě nepředstavovala silnou stopu, ale možná odborník Szrebské vrhne trochu světla na to, co se k ní pojí.

Minuli silniční práce před Bílým Dunajcem a Olga zrychlila – auto sebou trhlo. Nebyla mistryní volantu, ale Wiktor neměl v úmyslu se o tom zmiňovat.

„Je ten tvůj numismatik důvěryhodný?“ ozval se.

„Ano.“

„Znáš ho dobře?“

„Dostatečně.“

Forst si promnul spánky, bolest byla nesnesitelná.

„Jestli si na mě někdo zasedl, určitě sleduje každý náš pohyb,“ řekl.

„To zní trochu paranoidně.“

„Spíš prozíravě,“ oponoval. „Pro všechny případy domluv schůzku s tím odborníkem na místě, kde je hodně lidí.“

7

Schůzka v McDonaldu na třídě Míru nebyla ideálním místem k vyřešení hádanky s antickou mincí, ale Szrebska usoudila, že bude lepší zachovat opatrnost než později litovat. I když nepatřila k přívržencům spikleneckých teorií, spěch Forstových nadřízených byl opravdu zneklidňující.

Posadili se ke stolu u okna. Wiktor neustále kontroloval okolí pohledem – zdánlivě lhostejným, ale bdělým. Nepoutal na sebe pozornost, zároveň si však bedlivě prohlédl všechny kolem. Divný chlap, řekla si v duchu.

„Máš pocit, že odhalíme nějaké starověké tajemství?“ zeptala se.

„Co?“

„Vypadáš, jako by sis to myslel. A jako bys čekal, že na nás zaútočí strážci toho tajemného vědění.“

„Přemýšlím mnohem přízemněji,“ odpověděl. „Někdo po mně jde a já neznám důvod. Abych se neprobudil s rukou v nočníku, radši si jich chci všimnout dřív, než si oni všimnou mě.“

„Rozumné.“

Podle toho, co se jí podařilo zjistit, to dělal málokdy. Informátoři tvrdili, že je Forst obvykle lehkomyslný a zbytečně riskuje – všechno kvůli tomu, že se nevyhýbal pití. Měl dost zkušeností a praxe, aby se stal zástupcem velitele, ale přesto ho pořád drželi v terénu jako řadového zaměstnance oddělení vražd.

Nikoli bezdůvodně. Alkoholici nebývají vystavováni do světel reflektorů a tenhle chlap k nim podle jejího názoru patřil. Už ho sice sledovala několik hodin a nevšimla si, že by se něčeho napil, ale rozhodně se k tomu chystal.

„Už jde,“ řekla Szrebska, když si všimla muže, na kterého čekali.

Wiktor se ohlédl a Olga si všimla, že se jeho ruka automaticky dotkla místa, kde by se mělo nacházet pouzdro s pistolí.

Hubený sedmdesátník si své známé nevšiml – přeletěl pohledem podél pultu a pak k němu došel a objednal si hranolky. Když se otočil, Szrebska zvedla ruku. Tentokrát ji uviděl a zamířil k jejich stolu.

„Odkud toho člověka znáš?“ zeptal se Forst.

„Kdysi pro mě dělal v televizi analýzu.“

„Měl být důvěryhodný.“

„Důvěřuju mu. Pracuje na Jagellonce.“

„To mě nepřesvědčilo. Znám nejmíň jednoho učitele z Jagellonské univerzity, který byl nevyrovnaný.“

Muž s hranolky došel ke stolu, nepřátelsky se na Wiktora zadíval a zdvořilou úklonou pozdravil Olgu. Posadil se vedle ní a položil na stůl tác. Ještě jednou se podíval na cizího muže a kousl do hranolku.

„Vidím, že je pan profesor velmi výřečný,“ zabručel Forst.

„Nepřišel jsem sem filozofovat.“

Komisař se nevěřícně zadíval na svou společnici. Szrebska pokrčila rameny. Před kamerou vědec žvanil jako posedlý a ona si myslela, že ani teď nezavře ústa. Evidentně ale tehdy převážila chuť předvádět se před kamerou.

„Předestřela vám moje kolegyně náš problém?“ zeptal se policista.

„Jistě.“

„Co si o tom myslíte?“

„Musím onen předmět vidět.“

„Dostal jste ememesku, je to tak?“

„Prosím?“

„Poslali jsme vám avers i revers mince,“ přidala se Olga. „Co víc potřebujete?“

Muž snědl další hranolek a otřel si prsty do ubrousku.

„Potřebuji mít ten falzifikát v ruce. Jinak nejsem schopný říct, kdo je za něj odpovědný.“

„To momentálně není možné,“ odpověděla Szrebska.

„Pročpak?“

„Protože ten peníz je v policejní úschově,“ odpověděl Forst.

„V tom případě vám nepomohu, přestože bych upřímně rád.“

„Pomůžete, pomůžete,“ ujistil ho Wiktor. „Povíte nám, co je to za minci?“

„Tetradrachma.“

Olze to nic neříkalo. Pobídla starce pohledem a snažila se ho při tom poctít jedním ze svých nacvičených televizních úsměvů.

„Je to ekvivalent čtyř drachem,“ oznámil profesor.

„Přepočty nejsou důležité,“ odpověděl Forst. „Řekněte nám, co…“

Vědec hlasitě mlaskl a zamračil se na Wiktora.

„Takové chování nehodlám tolerovat,“ řekl, jako by byl komisař jedním z jeho studentů.

„Nemusíte nic tolerovat, stačí, když nám řeknete, co chceme vědět.“

„Máte velké sebevědomí.“

„Ne větší, než je vaše ego.“

„Můj kolega má jisté problémy,“ řekla smířlivě starci.

„To vidím.“

„Nepřerušujte mě.“