přeložila Mirka Palkosková

THE FLAME KING’S BRIDE

Copyright © 2024 by Chloe Chastaine

All Rights Reserved

Copyright © 2026 for the Czech translation by Mirka Palkosková

Copyright © 2026 for Cover by Sylvia Frost at thebookbrander.com

Copyright © 2026 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-1483-2

Jeho vášeň je žhavější než oheň, ale neviditelné síly nás hrozí odtrhnout od sebe.

Byla jsem zdráhavou vyvolenou Krále plamenů, nevěstou, kterou sebral z pohřební hranice cizího muže. Zabriel mi byl předurčen osudem, ale já se své nezkrotné touze bránila ze všech sil.

Je sedm stop vysoký, létá na tom největším, nejumanutějším drakovi z celého hejna, je to Alfa, který si vezme, cokoli bude chtít, a spálí všechny, kdo se mu postaví do cesty. A přece uzdravil mé zraněné srdce, těšil mne slovy i ohnivými polibky, dokud jsem netoužila jen a jen po něm.

Mé první hárání se blíží. Zabriel si mě konečně vezme se vším všudy a já budu jen jeho. Jsem jeho Omega a jeho nevěsta, jsem ale i čarodějka. V Maledinu jsou mnozí, kteří by mě raději viděli na hranici než u oltáře se Zabrielem, nebo by dokonce raději zabili krále dřív, než si mě vezme.

Maska přetvářky na tvářích našich přátel zakrývá krvavé záměry. Nepřátelé z minulosti i z přítomnosti ostří své zbraně. Draci jdou po kořisti, a pokud budu chránit muže, kterého miluji, mé srdce možná skončí na hromadě popela, rozervané na kusy.

Poznámka autorky: Nevěsta Krále plamenů je žhavá romantasy s lidskými hrdiny, zasazená do fantasy světa plného magie a jezdců létajících na dracích. Zabriel je majetnický hrdina a Isavelle je silná, ale sladká hrdinka. Tohle je druhý díl trilogie Oheň a touha a končí kritickým zvratem v příběhu našich hrdinů.

Poznámka autorky

Tahle kniha se liší hlavně nadměrnou velikostí, pořádným kolíkem a tím, že má opravdu hodně šťávy (ale žádní vlkodlaci!). Hrdina Zabriel je posedlý šílenec a Isavelle je nevinná a sladká, ale dost chytrá na to, aby si svého krále dokázala zkrotit. A teď vážně, v mé knize se kleje, je v ní plno krve, zmínek o sexuálním násilí, smrti a detailně popsaných sexuálních scén. Není vhodná, pokud vám ještě nebylo osmnáct let.

1

Zabriel

Prudká, spalující bolest. Projíždí mi tělem jako ohnivý pařát. Na kůži mi bublají puchýře a okamžitě praskají, a pokaždé přijde i čerstvý nával agonie, až se válím po zemi. Zatínám zuby tak pevně, že si je málem rozdrtím.

Ležím v propasti. Nade mnou se tyčí Scourge a znechuceně mhouří oči.

„Netvař se, jako bys v říji nikdy neprovedl žádnou hloupost,“ zahekám. Po tváři mi stékají kapky potu a padají do prachu. Jsem úplně nahý, lokty se opírám o zem, ruce v pěst, a i když mě všechno bolí, můj pták zarytě odmítá změknout.

Kolík mi doslova hoří.

Spaluje mě agonie, ale stále toužím po své Omeze. Isavelle běžela sehnat pomoc, když mě v hořícím hnízdě zasypala lavina řeřavých jisker. Záda mám spálená na uhel, ale dodržel jsem slovo. Její pokožky se nedotkl jediný uhlík.

Scourge si odfrkne a uhodí předními pařáty do země. I on je v říji, stejně jako já, a já nám to právě oběma zkazil. Utekla i Esmeral. Pronásledovali jsme je obě oblohou nad hradem, Isavellu i Esmeral, až jsme je konečně dostihli, u starého wyvernského hnízda na útesu. Když se naše Omegy skryly v budově, Scourge zapálil dřevěnou věž hnízda, a já se rozhodl, že právě nastala ideální chvíle, aby se má Omega stala skutečně mou. Nevyhnal jsem je ven, ale místo toho jsem z ní strhal šaty.

A ano, stala se mou. Když na to pomyslím, v kolíku mi škube. Poprvé jsem spatřil její nádherné tělo a svíral v dlani každou kyprou oblinu jejího těla. Ochutnal jsem ji. Šťávička jí stékala mezi stehny. Má Omega se ode mě nechala ošukat. Už jen ta vzpomínka mi v těle vyvolává tak silný příval horka a touhy, že málem omdlím. Skoro nic jsem nestihl. Nehárala. Byla příliš těsná, ale byla celá dychtivá.

Předtím se mě Isavelle moc a moc bála. Má vůně jí nic neříkala, nepoznala ve mně svého partnera a svého Alfu. Byly časy, kdy jsem si nebyl jistý, zda mi někdy dovolí, abych jí vtiskl polibek na rty, a tím spíš jestli jí budu smět do pohlaví zasunout jazyk a ptáka.

Ale každý ten týden, den, měsíc i sekunda čekání za to stály, stály za to slyšet, jak mě Isavelle prosí, abych do ní přirazil. To Isavelle mě chtěla, a ne proto, že by hárala. Pomalu jsem si získal její důvěru i touhu, a tak je naše spojení o to sladší.

Všechno šlo úplně skvěle, dokud se na nás nesesul hořící barák.

Záda mi hoří bolestí. Pro Maledince nejsou popáleniny ohrožením života, i když hodně bolí, ale snažit se je rychle vyléčit? To je příšerné. Zrudlé maso na mně vře a pálí. Na čele mi perlí krůpěje potu a stékají mi po nose.

Není to poprvé, co si musím protrpět ochromující bolest, když se hojí spálenina.

Když mi bylo sedmnáct, letěl jsem se Steshou a skupinou mladých dračích jezdců do hor, abychom chytili nepřátelského vrhače kleteb. Byl to lich. Mocný nemrtvý černokněžník, který sesílal ničivá kouzla a dokázal ovládnout a kontrolovat živé bytosti. Utekl ze své domoviny v Grendu a terorizoval obyvatele horských vesnic.

Měla to být jednoduchá výprava. Nilak, Steshova dračice, sledovala nekromantovu pachovou stopu a dovedla nás k jeho skrýši v horské jeskyni. Bylo nás šest, včetně mistra draků: já, můj bratr Emmeric, má sestra Mirelle, Steshova schovanka Zenevieve a můj nejlepší přítel Onderz. Byl jsem z nich nejstarší a Mirelle byla nejmladší, bylo jí teprve čtrnáct. Můj otec byl proti tomu, aby Mirelle letěla, protože byla příliš mladá a protože to byla Omega, ale matka si přála, aby její bojácná dcera nabyla trochu sebevědomí, než se oddá. Otec na mistra draků také naléhal, protože od něj čekal, že nedovolí, aby se skupinou pronásledovatelů letěla i slabá a neužitečná Omega.

Stesha si založil ruce a dlouho přemýšlel. Nebylo to milé, ocitnout se mezi králem a královnou. Jednoho z nich musel svou odpovědí zklamat a každý věděl, jak nebezpečné je zklamat krále.

Všichni byli překvapení, když se Stesha postavil na stranu královny a prohlásil, že každý jezdec na draku má právo a zodpovědnost sloužit Maledinu, a to platí i pro Omegy. A tak Mirelle letěla s námi.

Když se pak ocitla nahoře na zasněženém úbočí a spolu se svou dračicí Dianthe stála před vchodem do nekromantova hnízda, byla v obličeji bledá hrůzou. Všichni ostatní draci byli větší a proto nemohli vstoupit do dlouhé, úzké jeskyně, aby pomohli nalézt černokněžníkovu fylakterii – magickou nádobu, pomocí níž byla jeho duše připoutána k zemi pod námi.

Stesha stál na svahu, paže založené, obočí stažené do těsné linky, zatímco Mirelle s Dianthe pomalu a obezřetně vešly do jeskyně.

Onderz vyrazil za nimi. „Půjdu s tebou, Mirelle.“

Stesha natáhl ruku, aby ho zadržel. „Je to Omega a ne sněhová koule na slunci. Zůstaň stát.“

Když má sestra se svým drakem zmizela v jeskyni, Emmeric za nimi zavolal: „Buď opatrná a na nic nesahej. Nikdy nevíš, co ti v nekromantově jeskyni vyrve duši z těla.“

Slyšeli jsme ozvěnu Mirellina skuhrání, postupovala ale i s Dianthe hlouběji do jeskyně. Špička dračího ocasu zmizela ve skále, a pak už bylo v tunelu jen ticho.

Onderz přecházel sem a tam a jediné, co mu bránilo rozběhnout se za svou partnerkou, byla skutečnost, že je Stesha větší a silnější.

Cítil jsem se nesvůj, že je má sestra v doupěti černokněžníka. Byla s ní sice Dianthe, aby ji ochránila, ale i tak.

Zdálo se, jako by uplynul celý eon, když se z tunelu začaly ozývat nějaké zvuky, a pak se obě objevily. Dračice nesla něco v zubech. Mirelle se na nás zeširoka usmála, celá zrůžovělá, jak byla hrdá na svůj úspěch. „Jeskyně na konci byla tak velká, že se v ní Dianthe mohla otočit, a podívejte se, co jsme našly.“

Dračice objekt opatrně položila do sněhu a my všichni se shlukli kolem, abychom si ho prohlédli. Fylakterie připomínala stříbrnou lampu, v níž hořely zelenkavé plameny.

Stesha pohlédl na Mirelle. „Musíme to zničit. Zhostíte se s Dianthe tohoto čestného úkolu?“

Má sestra se otočila k dračici a tiše s ní hovořila. Dračice se soustředila na lampu a hluboko v hrudi jí začalo hřmít. Rozevřela čelisti a všichni jsme museli uskočit, protože k lampě vystřelil proud žlutého dračího ohně a zcela předmět pohltil. Plameny roztavily sníh v okruhu dvaceti stop. Cítili jsme spalující žár ohně a slyšeli zvláštně nepřirozený křik, jak se cosi uvnitř svíjelo zlostí a bolestí.

Dianthe sevřela čelist, ale oheň hořel ještě několik minut. Když pak pohasl, Stesha si dřepl a pečlivě si roztavený, ohněm zkroucený předmět prohlédl. Lampa byla pohaslá a prázdná.

Vstal a ostře pokývl Mirelle. „Dobře.“

To byla z úst pána draků přímo záplava chvály.

Mirelle cítila takovou úlevu a radost, že objala štíhlý krk své dračice a málem se dala do pláče. Emmeric už už otevíral ústa, aby utrousil nějakou jedovatou poznámku, ale Onderz mu vrazil loket do břicha. Bratr se zlomil v pase a lapal po dechu, zatímco Onderz pevně Mirelle objal a zeširoka se usmíval.

Onderz a Mirelle si byli souzeni a tehdy to věděli teprve pár týdnů. Vidět ho se svou sestrou bylo... zvláštní. Můj neohrabaný, neopatrný přítel byl jako vyměněný. Už nebyl jenom Alfa. Kdykoli něco dělal, ji kladl na první místo. Ani nemusel vyslovit její jméno, ale já mu viděl na očích, že na ni myslí. Byl jsem o tři měsíce starší než Onderz a byl jsem korunní princ. Kde je moje Omega? Takhle to ale nefungovalo a já jen proto, že budu jednoho dne vládcem Maledinu, neměl žádné právo očekávat, že budu mít Omegu. Existovaly celé stovky Alfů, kteří věřili, že si to zaslouží, ale bohové jim nepřáli. Tak třeba Stesha. Měl druhou nejvyšší pozici v zemi, hned po mém otci, vyhrál každý turnaj a bojoval s cizími Alfy. Třebas to byl nevrlý perfekcionistický bastard, byl tvrdý jako dračí šupiny, takže byste si pomysleli, že si snad bohové budou přát, aby po Lenhale pobíhalo na tucet malých Steshů. A přece neměl Omegu a nikdy ji mít neměl. Už bylo pozdě, ale já měl ještě čas.

Rozhlížel jsem se po holé horské krajině a v hrudi mě bolelo. Jistojistě jsem cítil, že já bych měl mít Omegu.

Tak kde je?

Stesha nasedl na Nilak a zařval na nás, abychom sebou hnuli. Došlo nám, že zničená fylakterie přiláká liče zpátky do doupěte. Vyšplhali jsme na draky a vzlétli. Wingrunneři i zkušení jezdci na dracích museli mága ulovit, a to byl o hodně nebezpečnější úkol než nalezení schrány.

První známka, že jsme se zdrželi moc dlouho a že se nekromant vrátil, byla obrovská zelená magická koule, která letěla přímo na mě. Zaslechl jsem Steshovo varování, ale to už jsme se Scourgem stihli provést prudký úhyb a kouzlo jen prosvištělo kolem černého šupinatého těla mého draka.

Nekromant byl kdesi pod námi, na úbočí hory.

Natahoval jsem krk, abych viděl, co dělá Nilak. Pokud by si mistr draků přál, abychom uletěli, letěli bychom. Dokonale bílá dračice se zprudka snesla čumákem k zemi a vypustila pořádný příval dračího ohně. Srdce mi poskočilo, ale okamžik nato už se přidali i všichni ostatní draci. Zenevieve s Mintou. Emmeric se Sharem. Onderz na Zeith. Za chviličku stálo úbočí hory v plamenech. Kolem bylo tolik ohně a dýmu, že málem nebylo nic vidět, ale Scourge zahlédl temný obrys mága, jak utíká dolů po úbočí, a vrhl se za ním. Můj drak čaroděje snadno dohonil. Rozehřál se tak, že se mu rozzářily šupiny, a pak vychrlil ten nejsilnější proud plamenů, jaký jsem v životě spatřil. Lich s křikem zmizel v tekoucím ohni.

Létali jsme nad bojištěm a hledali jakoukoli známku, že se mág ukrývá pod horským štítem. Když plameny uhasly, přistáli jsme.

Slezl jsem a vytáhl meč, ale už bylo jasné, že z nekromanta toho moc nezbylo, jenom popelavá šmouha a kosti. Možná bychom mu mohli věnovat ještě jeden příval dračího ohně, jen tak pro jistotu, ale podle toho, co jsem viděl, bylo po něm. A to díky nám, díky jezdci a drakovi ve výcviku. Díky korunnímu princi a jeho drakovi. Byl jsem celý nedočkavý, abych se ukázal jako budoucí vládce Maledinu, a najednou mě pohltila bláhová pýcha a přehnané sebevědomí.

Vítězně jsem pozvedl meč a neuvědomil si, že Scourge už vyhověl mému nevyslovenému přání, aby nekromantovi dopřál více ohně, a rozevřel čelisti. Tekutý oheň pohltil mou paži a meč. Upustil jsem rozžhavený kov a s křikem se popadl za loket. Ruka a celé předloktí mi žhnuly plamenem, a cítil jsem, jak mi dračí oheň požírá maso. Bolest byla tak prudká, že jsem málem ztratil vědomí.

Pak už jsem slyšel, jak přistávají draci, jak někdo křičí, a dupot nohou.

Dva lidé, asi Onderz a Stesha, mě popadli každý z jedné strany, dotáhli mě ke sněhové závěji a donutili mě, abych do ní ruku ponořil. Sníh okamžitě zasyčel a odpařil se v oblacích páry. Všichni mi na ruku vršili další a další sníh. Víc a víc, dokud ohnivý svit konečně neuhasl.

Stesha stál nade mnou s rukama v bok a ledově modré oči mu zuřivě planuly. „Zabrieli, v životě jsem neviděl, aby někdo provedl tak strašný nesmysl. Co si jako sakra myslíš, že děláš?“

Chtěl jsem na pána draků zařvat Copak není jasný, co dělám? Mám šílený bolesti, doprdele. „Moje ruka, bohové, moje ruka.“

„Čí je to chyba, že jsi popálený?“ uhodil na mě Stesha.

Dokonce i když jsem se svíjel v bolestech, pán draků mě hodlal poučovat. „Já vím, já vím.“

„Ptal jsem se, čí že je to chyba?“ Rozhlédl se kolem po ostatních, aby se ujistil, že si tuhle důležitou lekci vyslechnou.

„Moje, mistře,“ procedil jsem zaťatými zuby. Vždycky je to chyba jezdce a ne draka. To do nás Stesha hučel ještě mnohem dřív, než nám vůbec dovolili nasednout. Pokud někoho ušlape, popálí, pokouše nebo rozsápe drak, je to jeho jezdec, kdo za to přebírá zodpovědnost. Draci nejsou hloupí, zdůrazňoval nám Stesha. Ale lidé ano.

Zenvieve pomáhala Mirelle obalovat mou ruku sněhem a věnovala mi soucitný pohled. Onderz mi na paži navalil takovou hromadu, že jsem pod ní málem zmizel celý.

Jen Emmeric stál opodál, šklebil se na mě a v očích mu hrál úsměšek.

Shar, krásný drak v barvě půlnoční modři, který patřil mému bratrovi, vycítil, že jeho jezdec má dobrou náladu, a na znamení spřízněnosti sklonil hlavu Emmericovi na rameno a poklidně odpočíval.

Emmeric ho okamžitě odstrčil a zamumlal: „Padej.“

Shar o několik kroků ustoupil a s hlavou skloněnou se schoulil na zem, jak to nešťastní draci dělají.

Sníh se konečně přestal tavit a já mohl ruku vytáhnout.

Kožená zbroj shořela, stejně jako značná část mých svalů. Paže připomínala zběsilou rudou směsici ožehlé tkáně, a dokonce byla vidět část kostí. Zašklebil jsem se, nebyl to veselý pohled. Až se tohle bude léčit, bude to pekelně bolet. Budu v Chrámu plamenů trčet několik týdnů.

Scourge si odfrkl a přitiskl mi plochý, hladký čumák na záda. Bylo mu to líto. Bylo mu to tak líto. Nechtěl mi ublížit.

Ale mě při pomyšlení na mého draka napadala jen jediná věc, a tu jsem k němu vysílal znovu a znovu. Jsi ten nejlepší a nejstatečnější drak v celém Maledinu.

„Krev a dračí chcanky, Zabrieli,“ zamumlal Stesha, protíral si oči a vzdychal. Na jednu bláznivou vteřinu jsem si pomyslel, že mi hodlá projevit trochu soucitu. Pak ale mávl rukou. „Budu s tím muset obtěžovat tvého otce.“

Ach, bohové, pomyslel jsem si sarkasticky. Korunní princ byl zraněn na Steshově misi. Maso a kůže mi dorostou a po zranění málem nezůstane ani stopy, ale co drahocenná reputace pána draků? To jsem ani neuvažoval, jak ochránit jeho dobré jméno, když jsem se rozhodoval se tak sobecky zmrzačit?

Stesha mi věnoval poslední upřený pohled, otočil se na patě a odkráčel zpátky za Nilak.

„Jak se ti s ním žije?“ zavrčel jsem tiše k Zenevieve.

„Ach, to je v pohodě. Pán draků není ani zdaleka tak drsný, jak vypadá,“ odvětila s pokrčením ramen a prohnaně se na mě usmála. „Ale já mu nejdu na nervy tolik jako ty.“

„Já se ale nespálil proto, abych podráždil Steshu,“ vyštěkl jsem.

Všichni věděli, že Zenevieve je Steshova oblíbenkyně, a ještě patrnější to bylo o patnáct minut později, když šla nasednout na svou dračici a řízla se do dlaně o napůl uvolněnou šupinu.

Stesha slyšel, jak vykřikla bolestí, a spěchal za ní, aby se podíval, co se děje. Beta měla na dlani jen tenkou stružku krve a ruku držela za zády. Dračímu mistrovi ji ukázala jen proto, že jí to nařídil.

Kdyby si kdokoli kromě Zenevieve dovolil kvůli takovému škrábanci jen pípnout, schytal by plnou nálož podrážděnosti za to, že plýtvá Steshovým časem. Teď ale mistr zkoumal její dlaň, jako by se jednalo o vážné zranění, načež si olízl bříško palce a jemně jím přejel přes ránu. Sliny Alfů jsou léčivé. Součástí výsadku byli tři Alfové, ale nikdo se nenabídl, že olíže moje zranění.

Otáčel jsem černou zkroucenou hroudu, co mi zůstala po ruce a předloktí, v bledém svitu slunce na všechny strany. Možná jim nebylo co vyčítat, ani já bych si něco tak odporného nechtěl strkat do úst.

Emmeric pozoroval Steshu a Zenevieve, na rtech mu hrál zlý úsměv, jako by ho něco soukromě pobavilo.

„Co je na tom tak vtipný?“ zeptal jsem se ho.

„Hodně různých věcí, kterým ty ani zdaleka nemůžeš rozumět,“ odvětil mi bratr a ošklivě se uchechtl.

Ať už tím bylo myšleno cokoli.

Tou dobou jsem věcem, které Emmeric říkal, nevěnoval pozornost a namlouval jsem si, že má jen hodně odlišnou povahu. Nevěřil jsem, že by vůči mně mohl skutečně cítit třeba jen desetinu pohrdání, kterým mě zahrnoval a které dával najevo své rodině a svému drakovi. Bolestivé ponaučení přišlo až v letech, která následovala. Když vám někdo ukazuje, čím doopravdy je, pochybujete o tom vždy jen na vlastní nebezpečí.

Jakmile Stesha zamířil k Nilak a nemohl mě slyšet, zavolal jsem s předstíranou starostlivostí na Zenevieve: „Jsi si jistá, že to přežiješ?“

Zenevieve pozorovala, jak mistr draků odchází, a usmívala se, teď ale zahanbeně zrudla. „Neprovokuj mě. Víš, že když můj otec umíral, Stesha přísahal, že se postará o mé bezpečí. Bere své sliby vážně.“

Měl jsem chuť do ní ještě chvíli rýt a říci jí, že je jako jeho domácí mazlíček. Ale ačkoli jsem byl kvůli Steshovi velice podrážděný a v paži mi bolestivě tepalo, byl jsem rád, že se Zenevieve usmívá a že ji někdo tak svědomitě ochraňuje poté, co jí rodiče zemřeli. A navíc, pokud bych ji rozčílil, Stesha by přikázal Nilak, aby mě ocasem srazila z úbočí.

Poté, co jsme se vrátili do Lenhale, strávil jsem celý týden v bolestech na ošetřovně v Chrámu plamenů, zatímco mi na ruce kompletně dorůstala spálená tkáň.

Záda mě bolestivě pálí a zírám si na pravou ruku. O šest let později na ní prakticky není poznat, že jsem utrpěl tak vážné zranění. I teď by se hodil někdo, kdo by mi na záda navršil sníh, bohužel nedávno byla obleva.

Scourge vypouští z nozder dým a sálá z něj rozčilení.

„Přestaň na mě zírat. I já bych chtěl být až po kolík ve svý Omeze. Jakmile se budu moct postavit, půjdeme je najít.“

Ano, nechal jsem se unést tím svým To já jsem oheň, ale v říji se každý Alfa napůl zblázní a nedovedu si představit, jak bych si mohl zachovat soudnost, když to bylo poprvé, co jsem pod sebou měl svou Omegu, mokrou, uvzdychanou a celou dychtivou, a poprvé jsem si ji mohl vzít? Čekal jsem celé měsíce, až mě Isavelle konečně přijme, a třebaže jí nezazlívám ani jediný den, trpělivost nebývá vlastností, již by měl Alfa v povaze. Nakonec jsem musel celé týdny potlačovat instinkty, které mi velely se jí zmocnit. A když jsme byli spolu, v oblacích jisker, dokázal jsem už myslet jen na to, jak dokonalé je, že s ní mohu strávit svou první říji, uprostřed popela a plamenů. Isavelle se ani zdaleka nepřiblížila bodu, kdy by mě do sebe pojala celého, ale má slaďounká dívenka se o to stejně snažila. Až ji budu mít při falešném hárání, pravděpodobně zvládne celou moji délku až ke kolíku. A pak, až bude konečně hárat... probohy.

Jeskyně je skalnatá, šerá a prázdná, jsem v ní jen já a obrovitánský Scourge. Po celém těle cítím vůni smažených jablečných lupínků a zimolezu. Šťávička z mojí Omegy.

Zasténám a prohrábnu si vlasy, jak mnou projede čerstvá vlna touhy. Posadím se a vyju. Říji nemám ani zdaleka za sebou. Kolík mě pálí. Kde je doprdele moje Omega? Nikdy jsem jí nevysvětlil, jak to Maledinci mají s ohněm. Kdybych byl člověk, byl bych v tuto chvíli už mrtvý, je ale velice těžké způsobit zcela dospělému maledinskému jedinci zranění popálením. Pohltil jednu nebo dvě končetiny dračí oheň? To se dá přežít. Podlehlo plamenům ještě víc? Možná se přežije i to.

Kdyby se Isavelle zdržela jenom o chvíli déle, viděla by, jak se moje tkáň začíná sama od sebe hojit. Vyškrábu se na nohy, belhám se propastí a kolík mi při každém kroku naráží do stehen. Za mnou jde Scourge, nemůže se dočkat, až bude moci zabořit zuby Esmeral do krku. Pravděpodobně odletěla i se svou jezdkyní do Chrámu plamenů, aby poprosila hratha’len o pomoc. Představuji si, jak Chrámová matka jemně ujišťuje mou Omegu, že její partner je naprosto v pořádku a že se má k němu rychle vrátit, a jak se přitom musí usmívat. V tuhle chvíli už je Isavelle pravděpodobně na cestě za mnou. Narovnám záda a přidám do kroku. Pořád mě to bolí, ale síla už se mi vrací.

Ze vzdáleného konce rokle se od dračích pozemků ozve pronikavý výkřik. To křičí Esmeral, a hlas má plný vzteku a hrůzy.

Cítím vlnu nepokoje. „Isavello.“

Scourge mi uhání v patách a jakmile má dost prostoru, aby roztáhl křídla, vrhne se k obloze a vznáší se nade mnou. Jakmile dorazím na dračí pozemky, vidím, že je celé hejno namačkané k sobě a že draci natahují krky a slídí. Smykem zabrzdím a zhluboka se nadechnu. Hledám Isavellu. Pach mojí Omegy visí ve vzduchu, nikde tu ale není.

Malá tyrkysovo-zlatá dračice se otáčí na místě a hledá svou jezdkyni. Scourge nám řve nad hlavou a draci se rozestoupí, ale Isavellu pořád nikde nevidíme. Pak můj drak přistane vedle Esmeral a šťouchá jí temenem hlavy do boku. Vyzývá ji, aby mu sdělila, co se stalo.

Rozběhnu se k nim, srdce až v krku. Scourge na mě zařve a vyjede po mně, a to, co mi následně vyšle do mysli, mě málem srazí k zemi. Pomocí obrazů a pocitů mi předá všechno, co viděla Esmeral.

Vidím Isavellu, jak ji vtahuje podivná, roztřesená brána uprostřed prázdného prostoru, a jak náhle zmizí.

Isavelle je pryč.

2

Isavelle

„Řekl jsem na kolena, děvče.“ Nejvyšší kněz mě popadne za vlasy a stáhne mě na zem.

Vykřiknu bolestí a pokouším se od něj odtáhnout, je ale silnější, než vypadá.

„Páchneš chlapem. Páchneš prcáním,“ zavrčí. Je oděný do volného pláště a na hlavě má kapuci. Zpod stínu kápě mu nenávistně planou oči a pevně svírá čelist pokrytou stříbrnými vousy. „Sahalas na něj, a dovolilas mu, aby na tebe makal. Zvedni ty svý odporný ruce.“

Mé ruce laskaly Zabrielovu nádhernou tvář. Držely se ho, když jsem podléhala strachu, i když jsem podléhala lásce. Dotýkaly se jeho těla, aby mu věnovaly rozkoš. Nasávaly jeho sílu a velikost. Na ničem z toho není nic odporného a nikdo už mě nikdy nepřinutí, abych něčemu podobnému věřila.

„Ne,“ hlas se mi třese strachem i zlostí. „Neudělala jsem nic–“

Popadne mě za zápěstí, natáhne mi paži a práskne mě březovým prutem přes dlaň, takže se na ní objeví ošklivý fialový otok. Vykřiknu a z očí mi vytrysknou slzy. Dlaň pálí, a krvácím. Nejvyšší kněz mě tluče znovu a znovu, dokud mi krev volně nestéká po dlani a dokud mi po tvářích netečou slzy.

Konečně mě pustí. Svezu se na podlahu, držím si krvácející ruku na srdci a otřásám se vzlyky.

Nejvyšší kněz stojí nade mnou a ztěžka oddechuje.

„Špinavá. Nečistá. Pouze krev a bolest tě mohou očistit od hříchu. Musím tě přimět k pokání.“ Cítím na sobě jeho oči, jak mě zkoumá, plný odporu i sadistického potěšení. „Kde se tě ještě dotýkal? Staral se snad o rány, které ti byly plným právem způsobeny? Dotýkal se tě a páchal na tobě zkažené věci?“

Mysl mi zaplaví sladké vzpomínky. Zabriel, jak mě drží v náruči, a oba jsme ponoření v rajsky horkém prameni. To bylo tehdy, když zjistil, kolik mám na sobě modřin a ran. Zabriel, jak se mě dotýká a jak strašně je něžný. Zabriel, celý zuřivý, když vidí, kolik mám zranění. Ani jsem si tenkrát neuvědomovala, jak voní, a přece jsem jím byla opilá. A ze všeho nejvíc si mě podmanil tím, že ho zajímalo, jak moc jsem zraněná. Rozzuřil se doběla a přísahal, že se za mé útrapy pomstí.

Zhluboka se nadechnu, abych se uklidnila, a setřu si z tváří slzy. Už jednou jsem Nejvyššího kněze přežila. Přežiju ho znovu. „Můžeš mě bít, jak chceš. Nikdy to nezmění mé city k Zabrielovi.“

„To se uvidí. Dej sem druhou ruku.“

Pokud neudělám, co říká, donutí mě. A pokud se poddám, přiznám, že jsem nečistá. Dobré dívky, které slouží Bratrstvu, se mají stydět, že si přejí, aby jim muž dělal takzvaně odpudivé věci. Když nepocítím hanbu, postará se, abych ji cítila.

Těžce jsem bojovala, abych se zbavila studu, který se mě zmocňoval, když mě chtěl Zabriel líbat a dotýkat se mě. Mé tělo na něj reagovalo způsobem, který mě šokoval, ale jej moc těšil. Nechala jsem Zabriela, aby si vytrpěl týdny mého odmítání a pochyboval o sobě. Vinil se za můj pláč i za moji zmatenost. To už mu znovu neudělám. Natáhnu ruku k Nejvyššímu knězi, ale ne na znamení porážky. Pokud chce, může mě zbít, ale žádná bolest nedokáže změnit, co cítím ke svému vyvolenému.

Zvednu obě ruce dlaněmi nahoru, ale zvednu i bradu a pohlédnu mu do očí plných nenávisti. „Dělej si, co chceš. Pro mě to už nic neznamená.“

Krutými rysy Nejvyššího kněze prokmitne podrážděnost. Čeká se ode mě, že se před ním schoulím a budu ho prosit o odpuštění, místo toho ale z ponížení dělám výsměch, protože se odvažuji na něj zírat.

Sevře prut pevněji a švihne mě jím přes dlaně. Bolí to a ucuknu, dokážu to ale zvládnout. Zmlátili mě tolikrát, tolika různými způsoby, tolik různých kněží. Myslím místo toho na Zabriela.

Zabriel.

Můj Alfa. Můj vyvolený. Můj král. Musí trpět strašnými bolestmi popálenin. Odmítám uvěřit, že umírá, protože není možné, aby oheň zničil Krále plamenů. Najdu cestu zpět ke svému králi a své dračici Esmeral. V srdci mi probleskne tyrkys a zlato. Jasné, veselé barvy. V mysli uslyším její vzrušené trylkování, jak mě zdraví, a kožené zašustění křídel. Je to moje přítelkyně. Moje dvojče.

Nejvyšší kněz mě bije a já se dívám přímo na něj, a to se mu nelíbí. Nakonec zuřivě zařve a hřbetem ruky mě udeří do tváře.

Odletím a ve tváři mi tepe, ale nemohu si pomoci a musím se smát. Vážně si myslel, že se mu podvolím.

Věž se plní hlubokým mužským smíchem, jako by to byla má podivná ozvěna. Tvář mám přitisknutou na dlažební kostky, a celou mě sevře strach.

Přistoupí ke mně Emmeric. „Ano, je to legrační, že ano? I já jsem se takhle smál, když jsem tvou matku a bratra nabodával na ostny.“

Když se nade mnou tyčí Emmeric, cítím se o hodně jinak. Páteří mi probíhá mrazení. S námahou se posadím a otočím se k němu. Zabrielův bratr si oblékl dlouhý tmavý plášť, zdobený spletitými vzory. Má dlouhé hnědé vlasy a šedé, velice chladné oči. Pečlivě si ho prohlížím, toho muže, kterého jsem si spletla se svým partnerem.

Emmeric mi věnuje ledový úsměv, uchopí mou hlavu do dlaní a hladí mi tváře zmrzlými prsty. Jak to, že je tak studený? „Vypadáme podobně, já a Zabriel. Je mezi námi odstup jen jediného roku a lidé často říkávali, že jsme si tak podobní, že jsme spíš jako dvojčata. Ale jeden by si stejně pomyslel, že Omega pozná svého Alfu.“

Jsou mezi nimi rozdíly, kterých jsem si měla všimnout. Emmeric má užší obličej a je štíhlejší. Zabriel má atletickou, svalnatou postavu, ale Emmeric nevypadá, že by byl zvyklý zvedat cokoli těžšího než knížku. Obočí má úzké, ne silné, a pokožku bledou, zatímco Zabriel je opálený, a Emmeric samozřejmě nemá Zabrielovy černé vlasy a rudé oči. Zabrielovy rysy se takto výrazně vybarvily poté, co se spojil se Scourgem.

„Oddala ses mu?“ syčí na mě Emmeric. „Ach, doufám, že ano. Bude to o to sladší, když budu vědět, že ho máš v srdci, a že to jediné, co bylo třeba, abych tě oklamal, bylo akorát pár smutných slůvek. Nikdy by mě nenapadlo, že potkám další Omegu, ale je to úsměvné, když vidím, že je stejně pitomá jako všechny předchozí.“

Vytrhnu se ze sevření toho nenávistného muže.

„Nikdy by mě nenapadlo, že potkám Krále stínů, jen abych se dozvěděla, že je to slaboch, co se skrývá za magickou bariérou.“

Emmeric na zlomek sekundy přimhouří oči. Možná, že se Zabriela a síly jeho dračí armády děsí.

Ještě trochu ho zmáčknu na bolavém místě. „Jaké to je vědět, že poté, co ho osvobodili, trvalo Zabrielovi jenom týden, než vás se svými draky vyrazil z Maledinu, vás i vaše hnusné Bratrstvo?“

„Zavři klapačku, holčičko,“ zavrčí Nejvyšší kněz. „Tímto způsobem se svým manželem hovořit nebudeš.“

Šokovaně zírám na oba muže. „Manželem? O čem to mluvíš? Tohohle si brát nebudu.“

Nejvyšší kněz točí v ruce prutem, jako by se nemohl dočkat, až ho znovu použije. „Falešný král z tebe svou královnu neudělá. Náležíš Králi stínů. Vezli jsme tě sem už před několika týdny, když tě ten zrádce ukradl.“

Emmeric se usadí na hraně zaneřáděného stolu, založí si ruce a ušklíbne se na mě.

„Zabriel není zrádce Maledinu. Zabriel osvobodil Maledin od Bratrstva, které s námi zachází, jako bychom byli nuly, a neukradl mě. Zachránil mě, protože je to můj vyvolený a já jsem jeho partnerka.“ Tou dobou jsem si nemyslela, že mě zachraňuje, teď ale vidím věci jasně. Znám jeho vůni, a když ji cítím, je to jako slyšet jeho zpěv. Budu Zabrielova královna a ničí jiná.

„Partnerka,“ zasyčí Nejvyšší kněz. „Jako byste byli dvě zvířata. Církev neuznává partnery. Budeš očištěna od poskvrny, kterou na tobě ten muž zanechal, a pak budeš uvedena ke Králi stínů.“

„Tvoje žena?“ odseknu Emmericovi. „Tak to radši umřu. Ani prstem se mě nedotkneš.“

Emmeric se nehýbá ani nemluví.

Zničehonic cítím, jak se mi neviditelný provaz omotává kolem krku a zápěstí. Zprudka se vznesu do vzduchu, musím zaklonit hlavu a lapám po dechu. Šňůra se zle stáhne. Nohy mi visí ve vzduchu. Před očima se mi rojí černé mžitky a srdce se mi panicky rozbuší.

„Jistěže raději umřeš,“ prohodí Emmeric a zní to znuděně. „O to se postaráš sama, až s tebou skončím, stejně jako to udělala Mirelle. Omegy jsou tak předvídatelné.“

On mě nechce, napadne mě. Chce, abych byla mrtvá. Tenhle muž znásilnil svou vlastní sestru a ona byla tak zoufalá, že se vrhla ve vzduchu dolů ze svého draka a zemřela. Její partner se rozhodl také zemřít, a Zabriel a celá jeho rodina propadli zoufalství. Jestli se zabiju, až se mnou tahle zrůda skončí, Zabriel nebude chtít žít a Emmeric vyhraje.

Když si představím obličej svého Alfy, jak se stahuje žalem, když si představím, jak mu srdce přetéká bolestí, protože mě potkal stejný osud jako jeho sestru, hruď se mi naplní bolestí. Nemůžu dovolit, aby se muži, kterého miluji, stalo něco takového. Maledin ho potřebuje.

Emmeric stojí přede mnou.

Cítím, jak mi zvedá lem šatů. Nic pod nimi nemám. Na stehně cítím chladnou ruku.

„Ne,“ zasípám. „Nedělej to.“

Když mě magická pouta pustí, už málem omdlévám. Bolestivě dopadnu na kamennou podlahu a svezu se na hromádku. Zapřu se o dlaně a opět se nadýchnu.

Emmeric se ke mně skloní a zašeptá: „Udělám s tebou, co budu do prdele chtít.“

S hrůzou pevně zavřu oči. Jako bych pořád cítila stín jeho mrtvolné ruky, jak mi svírá stehno. Až Emmeric skončí, pořád ze mě zbude dost kusů, které bude Zabriel moci milovat, nebo ne? Bude dotek mého partnera pořád tak teplý a plný lásky?

Jako by mi už Emmeric předvedl, co chtěl, odkráčí ke stolu a pokračuje konverzačním tónem. „No, jak vidíš, nebude to dlouho trvat a ty budeš mrtvá, a můj bratr bude zase chycený pod hromadou kamení i se svýma létajícíma potvorama. Jak náročné týdny to ale byly! Když se Bratrstvo staralo o všechny své maledinské ovečky, měl jsem několik stovek let v naprostém klidu. Má práce postupovala dopředu nesmírně rychle. A pak odkudsi zase vyskočí můj bratr a celý Maledin páchne po Maledincích.“ Nakrčí nos. „Lidé jsou obtížní, ale aspoň nepáchnou. A až budeš umírat, nezapomeň myslet na to, že všechno je to tvoje chyba, protože jsi malá hloupá Omega, co si mě spletla se svým vyvoleným.“

Má pravdu. Měla jsem svého Alfu poznat, i když jsem byla zmatená svými vizemi a i když se děly nemožné věci, rychle jedna za druhou. Mohlo mě to napadnout už dřív, až na to, že v mém vidění by Emmeric–

Emmeric se choval, jako by mě znal.

Nejen, jako by mě znal. Jako by po mně toužil. Jeho znechucení mým pachem se objevilo až později. Předstírá cosi a já chci vědět proč.

Snažím se vybavit si, jak jsem se s Emmericem setkala poprvé, i toužebný výraz v jeho tváři. Jak se ke mně natahoval.

Najednou do sebe dílky zapadnou a náhle vím o Emmericovi mnohem víc, než by si docela určitě přál, abych věděla.

„Po celé té době bys ji pořád chtěl dostat,“ řeknu a nevěřícně potřesu hlavou. „Myslel sis, že si ji zasloužíš. Že jedna je pro tebe.“

„O čem to mluvíš?“ vyštěkne Emmeric.

Třebas nemá dračáky. A nemám ani nejmenší potřebu zjišťovat, jestli má kolík, ale přesto přese všechno je Emmeric Alfa.

„Když jsem se před tebou před několika týdny objevila, okamžitě jsi věděl, co jsem zač. Omega.“

„Jistěže.“

„Myslel sis, že jsem tvoje.“

Emmericovi vzplanou oči, chřípí mu pobledne zlostí, a zaprská: „Jak se opovažuješ? Jsem bez draka. Jsem čistý. Svého označení jsem se zbavil před stovkami let. Partnerka by mi nebyla vůbec k ničemu.“

V poklidu mu pohlédnu do spalujících očí. „Tak strašně se rozčiluješ, protože mám pravdu. Pokud zemřu, nebude to mojí rukou nebo proto, že jsem hloupá. Bude to kvůli tvé dětinské zlosti, že se Zabrielovi dostalo něčeho, co ty nemáš.“

Emmeric je rozpolcený, na jednu stranu se chce rozzuřit, na druhou stranu chce předstírat, že neví, o čem mluvím. V očích mu plane zlost, ale v obličeji se mu zračí snaha ovládnout se.

Malá hloupá Omega ho prohlédla, a on to nesnese.

„Zkažená malá čarodějnice,“ zuří a zaboří oči do země. „Čarodějnice měly odjakživa ulhané jazyky a nechutnou, poskvrněnou mysl. Lovci čarodějnic tě měli zmasakrovat už jako děcko, ale žádný z nich nedokázal to, co měl po právu udělat.“

„Je jasné, že já to nejsem, ale třeba jsi také dostal Omegu,“ řeknu a sama se hluboce podivuji, jak klidně to vyzní. Čeká mě smrt, ale odejdu s vědomím, že jsem tomuto nenávistnému člověku dopřála pár nepříjemných chvil. „Myslíš, že je někde v okolí? Možná jsi ji zabil před stovkami let a ani sis toho nevšiml. Možná je právě teď v Maledinu a probouzí se v ní její Omega, a touží po Alfovi, jehož ale nikdy nedokáže milovat, protože se absolutně zbláznil. Kdyby vážně žila, možná by to znamenalo, že máš možnost pokání a lásky, ale po tom všem, co jsi provedl, si nemyslím, že by sis to zasloužil. Ne, ty jsi Omegu nikdy nedostal a nikdy ji nedostaneš.“

„Jenom Omega může být tak sebestředná, aby uvěřila, že důvod, proč jsem se oddal své celoživotní práci je, že jsem nedostal hloupoučkou panenku na šukání.“

Přikývnu s předstíranou empatií.

„Ano, máš pravdu, pravděpodobně to nebyl jediný důvod. Zabriel byl oblíbencem tvých rodičů. To taky muselo bolet.“

Pokoj ve věži pulzuje tichem.

Nejvyšší kněz zvedne ruku a švihne mě prutem přes obličej. Zapotácím se, vykřiknu bolestí a oči mám znovu zaplavené slzami. Ve tváři mě bodá, ale málem ani nemám čas přitisknout si dlaň na obličej, když mě začne švihat po celém těle. Po rukách. Po hrudi. Po holých nohách. Po zádech.

Křičím bolestí.

Jak je tohle možné? Byla jsem v bezpečí. Zabriel mě chránil, draci se svými jezdci porazili Bratrstvo a nic podobného už se mi nikdy nemělo stát.

Emmeric si myslí, že Omegy jsou hloupé a slabé, a možná, že mě zničí, já ale neodejdu v tichosti. „Je to proto, že se Zabriel narodil jako král, proto ho tak nenávidíš? Protože ho všichni milují? Protože má největšího draka? Nebo tě snad překvapilo, když se na tebe všichni naštvali, protože jsi znásilnil svoji sestru?“

Pokračuji tak dlouho, jak jen to jde, ale brzy mě začne bolet hlava a zvoní mi v uších. V očích mě pálí krev. Nelituji ani jediného slova, co jsem řekla, ale je to taková bolest, že jsem nikdy nic podobného nezažila. Svíjím se ve své vlastní krvi a Emmeric se na mě zubí z druhé strany místnosti, úsměv širší a širší. Tak to bude lepší, čtu mu v zářivých očích. Ta hubatá štětka konečně dostane, co si zaslouží.

Pokud něco neudělám, Emmeric se bude dívat, jak mě umlátí k smrti.

„Prosím,“ vydechnu a obrátím se na Nejvyššího kněze. „Prosím přestaň, nebo zabiješ moje děťátko.“

Nejvyšší kněz se náhle zarazí, prut zdvižený nad hlavou, a v šedých očích se mu objeví překvapení a nejistota. „Ty čekáš dítě?“

„Nečeká dítě,“ štěkne Emmeric.

„Prosím, tvůj vyslanec ti musel povědět o mém stavu,“ vydechnu a bolestně se zašklebím, jak si chci sednout. Když do Lenhale přišel jeden z kněží, zahráli jsme mu se Zabrielem docela pěkné divadlo. Kněz se domáhal, abych byla vydána takzvaně pravému králi Maledinu. Měli jsme toho se Zabrielem na sobě tak málo, jako kdyby nás právě vytáhli z postele, a Zabriel kněze informoval, že podle maledinské tradice už jsme vlastně oddáni. Už jsme spolu spali, a já jsem těhotná.

„Kněže, jsi blázen, když věříš jedinému slovu, které ta holka vykládá,“ řekne pohrdavě Emmeric. „Začínám pochybovat, jestli jsi ta nejlepší volba, pokud jde o vládu nad Maledinem v mém zastoupení, pokud tebou tak snad manipuluje malá hloupá štětka.“

Upírám oči na Nejvyššího kněze a vkládám do svého výrazu každičkou špetku upřímnosti, jaké jsem schopná. Možná jen odkládám, co má neodvratně přijít, ale i tak to něco znamená. Možná, že najdu cestu ven. Třeba mě Zabriel zachrání.

„Ale co jestli čeká dítě? Učení Bratrstva nám říká, že veškerý nezrozený život–“

Emmeric vykročí, odstrčí Nejvyššího kněze a mumlá si: „Debilní náboženský fanatik.“ Tyčí se nade mnou a tváří se zuřivě.

Položím si dlaň na břicho,vzhlížím k němu prosebně a snažím se ze srdíčka vyždímat co nejlepší herecký výkon. „Je to pravda. Zajisté máš v srdci i střípek soucitu.“

„Já?“ optá se Emmeric a v očích mu zasvítí způsobem, při němž mi tuhne krev v žilách. Zakloní hlavu dozadu a rozesměje se, a to, jak se chová, mi strašně připomene Zabriela, jenomže je to celé špatně. Zabriel by se nikdy nesmál, zatímco já trpím.

Emmeric se ke mně nakloní a nadechne se, a pak řekne podivným, skřípavým hlasem: „Páchneš mými nejhoršími nepřáteli. Cítím kluka s černým drakem. Dívku, co zešílela. Muže s bílou bestií.“

Zmateně se na něj podívám. „Myslíš Zabriela, Zenevieve a Steshu? Proč je nepojmenuješ?“

Emmericovy oči zaplanou zelenavým ohněm a vypadá tak děsivě, že musím uhnout.

Zavře oči, a když je zase otevře, jsou opět šedivé a on se na mě líně usmívá. Řekne svým obvyklým tónem: „Nejsi těhotná. Podle toho, jak jsi cítit, jsi dokonce ani neprošla řádným háráním. Možná, že jsem odmítl všechno, co patří k mému starému já, ale to neznamená, že jsem to zapomněl. Myslíš, že to Alfa nepozná, i když jsem to já?“ Při slově Alfa se zašklebí, jako by ho odpuzovalo úplně stejně jako já.

Nejvyšší kněz se chystá mě znovu šlehnout, Emmeric ale nade mnou pořád stojí. Dlouho se na mě dívá a na tváři má neproniknutelný výraz. „Prosilas ho, aby tě udělal kolíkem, i když jsi zrovna nehárala? Vůbec nepochybuju, že můj dojemný bratr by něco takového neudělal, a že by se řídil pravidly od hratha’len, jako hodný kluk. Ty ježibaby vůbec netuší, o čem vykládají. Když chce Omega kolík, podle mě je potřeba do ní vrazit kolík.“ Obličej se mu roztáhne úsměvem, který je stejně bolestivě nádherný, jako když se usměje Zabriel, jenže všechno je špatně. Je to zvrácené. Zlé.

Vezme si od Nejvyššího kněze březový prut a švihne mě jím přes obličej. Škubnu hlavou a ležím natažená na podlaze.

„Jsem lepší než vy odporní, říjní, oslizlí cvoci,“ vypění Emmeric. „Byl jsem tu dávno předtím, než ses narodila, a budu tu ještě dlouho poté, co zemřeš. Nepřestanu čistit naši zem od Maledinců. Jak se ti líbila práce, kterou jsem odvedl v Amriste?“

Nedávno Emmeric využil Zenevieve, aby mě obelstil, a já letěla do Amriste, kde jsem našla polovinu lidí z vesnice po smrti, nabodaných na kůly. Mezi nimi byla i má matka a můj dvanáctiletý bratr. Tak usilovně jsem je hledala, abych je našla živé, a byla to ta nejhorší bolest, co jsem kdy musela vytrpět, když jsem poznala, že jsem selhala.

Emmeric chce, abych žadonila, aby mi řekl, kde je můj nezvěstný otec a sestra a zda jsou naživu, a i když bezpodmínečně potřebuji slyšet odpověď, vím, že mi ji nikdy nedá. Snažím se vyšťourat, co jiného bych řekla. „Zenevieve. Cos jí provedl? Proč předstírala, že je žena jménem Odanna? Jak jsi ji celou tu dobu udržel naživu? Kde má draka?“

Emmeric mi věnuje prohnaný úsměv. „Zenevieve mi byla chvíli užitečná. Skoro jsem zapomněl, že měla draka. Je mrtvý. Už několik stovek let. Zabil jsem ho, jen tak pro zábavu.“

Zenevievin drak je mrtvý a ona má zlomenou duši. Chudinka. „Kde je tvůj drak? Byl jsi jeden z královských synů, takže musíš mít draka.“

„Taky jsem ho zabil. Nechci a ani nepotřebuji draka.“ Natáhne ruku, popadne mě za vlasy a vytáhne mě na kolena. „Nudíš mě. Tak ať už to máme za sebou. Je jen škoda, že tu zrovna není žádný Alfa s kolíkem. To bychom si pak mohli být jistí, že neumřeš, aniž bys naplnila jediný smysl svého života.“

„Vaše Výsosti.“ K Emmericovi se obrací Nejvyšší kněz. „Myslím, že bych vám mohl posloužit. Neměl byste se špinit s její odpornou krví a ponižující tělesností.“ Mluví vzrušeně a bez dechu, a z nějakého důvodu zní ještě hnusněji než Emmeric. „Přenechte ji mně.“

„Cože?“ vyštěkne Emmeric. „Nebuď směšný. Co bys s ní jako mohl udělat?“

Nejvyšší kněz se zhluboka nadechne a dál na mě zírá. „Takhle nikdy dřív nepáchla. Takhle nikdy dřív nevypadala.“

„Všechno, čím podle mě smrdí je to, že je Omega,“ procedí Emmeric zaťatými zuby. Zatím mu nedocvaklo, o čem Nejvyšší kněz mluví, ale mně ano, a páteř se mi rozechvěje hrůzou.

„Ano. Je jiná. A já jsem jiný. Bolí mě zuby. Cítím věci, jaké jsem nikdy dřív necítil. Můj přívěsek se v posledních několika dnech podivně nalil.“

„Cože?“ pozvedne Emmeric obočí. „To není možné.“

Oči Nejvyššího kněze jsou přímo horečnaté, a zdá se, že Emmerica neslyšel. „Přenechte ji mně, Vaše Výsosti. Chtěl jste Alfu s kolíkem. Postarám se, aby tahle Omega věděla, kam patří.“

Emmeric si povzdechne a zírá na strop, jako by jeho trpělivost byla napnutá k prasknutí.

„Maledinci pro mě vždycky byli osina v zadku. Lidi se dají kontrolovat daleko snáze. Troška strachu. Troška bolesti. Oni chtějí být poslušní. Nestává se, aby začali dostávat pitomý zasraný nápady, že se chtějí pářit se vším, co se hýbe.“ Mávne rukou k Nejvyššímu knězi, jako kdyby odháněl mouchu. Nesmírná vlna energie mrští Nejvyšším knězem o zeď. Sjede k zemi a zhroutí se na hromádku. „Zmiz mi z očí.“

Nejvyšší kněz se bolestivě vyškrábe na nohy. „Říkal jste ale, že si přejete, aby byla dokonale ponížená. Můžu to udělat. Pro vás,“ dodá rychle.

„Říkal jsem ti, co máš za práci. Máš ji bít, ne prcat.“

„Říkal jste ale, že musí být–“

„Přestaň mi vykládat, co jsem říkal nebo co jsem neříkal,“ zařve Emmeric z plných plic, „nebo tě shodím z týhle věže a budu se dívat, jak se tvý tělo rozmázne na skále.“

Zatímco na sebe Emmeric a Nejvyšší kněz hulákají, plížím se ke dveřím. Nejvyšší kněz je Alfa. Jak nechutné je, že takový muž jako on má obdržet sílu a instinkty, které mají Alfové, když se nikdy nebude chovat tak, jak by Alfa měl.

Dostanu se až ke dveřím a ti dva si nevšimnou, ani když otevřu a vklouznu na chodbu, odkud věží vede dolů spirálovité schodiště.

Vyškrábu se na nohy a utíkám, prsty se dotýkám stěn, jak se točím dolů, dolů, dolů. Nevím, kam půjdu ani co budu dělat, jen to, že se odsud chci dostat pryč nebo se alespoň někde schovat.

Schodiště končí potemnělou chodbou. Zdá se, že jsem na hradě, který se podobá Zabrielovu domovu v Lenhale, jen je o hodně starší a zchátralejší. Slyším nad sebou hlasy patřící členům Bratrstva, jak drmolí modlitbu. Za sebou zaslechnu dva mužské hlasy, hlasité a rozzlobené. Emmeric a Nejvyšší kněz si všimli, že jsem utekla.

Škubnutím otevřu nejbližší dveře a zahlédnu další zaprášené schody, které klesají tmou. Vběhnu dovnitř a zavřu za sebou. Pohlcuje mě dusivá temnota a v nose cítím zatuchlinu a hnilobu. Přitisknu ucho na dveře a poslouchám.

„Najdi ji, jinak mi zaplatíš hlavou.“

„Ach, já ji najdu.“

Ozve se výbuch a já přemýšlím, jestli snad Emmeric opět přirazil Nejvyššího kněze ke zdi. „Jestli uděláš něco, co jsem ti nerozkázal, servu ti živý maso z kostí.“

Žádná odpověď.

Chodbou zvučí těžké kroky. Drmolivé modlitby ustanou, když Emmeric vykřikne: „Najděte tu holku, nebo vás do jednoho popravím.“

Do chodby se vrátit nemůžu, takže budu muset sejít dolů do tmy. Jednu ruku mám na kamenné stěně, abych udržela rovnováhu, a snažím se nemyslet na krysy a na pavouky. Nemám ani doušek čerstvého vzduchu a ani jediný paprsek světla, a přemýšlím, jestli tohle musel vytrpět Zabriel za těch pět set let pod horou.

Schodiště končí u dveří tak zaprášených a zatuhlých, že na ně musím tlačit několik minut. Konečně povolí a zprudka se otevřou, a já se vpotácím do velikého sálu. Úzkými okny proniká trocha měsíčního světla. Zavřu za sebou a čekám, až si moje oči přivyknou, a doufám, že jsem se neocitla ve slepé uličce.

Na zemi leží temná silueta, tak veliká, že si ještě dlouho myslím, že to ona je zemí. Ale když na ni pomalu zaostřím a spatřím, co mám před sebou, šokovaně zalapám po dechu.

3

Zabriel

Schody do Velké síně vybíhám po třech a oběma rukama popadnu úchyty na těžkých dvoukřídlých dveřích. Váží tunu a běžně jsou potřeba čtyři chlapi na každé křídlo, aby s nimi vůbec pohnuli, ale kombinace říje a paniky mi dodá tolik síly, že otevřu obě křídla naráz.

Ještě před pár hodinami jsem seděl na trůnu v čele sálu a jenom o vlásek jsem na smrt neodsoudil Zenevieve, která dříve bývala dračí jezdkyní a měla všechnu důvěru a lásku, za to, že zradila maledinský lid. V sále plném lidí se mdlým, neživým hlasem přiznala ke všem svým zločinům. Jen Isavelle mi připomněla, že jsem v říji a že jsem si přál zůstat milosrdný.

Ta mladá žena je teď zamčená ve sklepení.

Ve Velké síni je i teď řada tváří, které byly přítomny. Postávají v neformálních skupinkách a bezpochyby diskutují o všech kalamitách, které se dnes udály, včetně o králi a jeho drakovi, kteří pronásledovali své Omegy oblohou nad hradem.

Vkročím dovnitř a zvolám: „Isavelle byla unesena. Každý dračí jezdec, každý wingrunner ať se hlásí na dračích pozemcích nebo v hnízdě a čeká na rozkazy.“

Hovor utichne. Všechny hlavy se otočí ke mně. Zírají s otevřenými ústy.

Godric, můj první důstojník, tvrdý čtyřicetiletý muž s hákovitým nosem a světlými vlasy, pozvedne obočí. Ashton, kapitán wingrunnerů, což jsou hbití a silní jezdci na wyvernech, ztuhne s kusem chleba na půl cesty k ústům. Dusan, jeden s Isavelliných osobních strážců, jezdec na wyvernu, nalévá pivo Fiale, což je její druhá strážkyně, a zatímco na mě zírá, nápoj se přelije přes okraj.

Jsem zvyklý, že moje rozkazy všichni poslechnou za zlomek sekundy. Nyní na mě všichni zírají, jako bych mluvil čínsky.

„Teď,“ zařvu. Můj hlas se stane řevem Alfa vůdce a rozeznívá se po síni, odráží se od stropu a vibruje v každém páru ušních bubínků v doslechu. Řev nemůže nikoho donutit, aby udělal, co udělat nechce, ale má sílu je přesvědčit, a to v závislosti na jejich označení. Nejlépe funguje na Omegu.

Všichni se proberou ze zmatku a spěchají splnit mé rozkazy.

Godric se ke mně prodírá davem, mračí se. „Kdy se to stalo, ma’len? Jak se to stalo? Jsou teď uvnitř hradu nepřátelé? Pošlu vojáky, kamkoli řekneš.“

Nevím, co mu na to odpovědět. Unést Isavelle mělo být prostě nemožné. Naši nepřátelé neměli dostat příležitost, jak sem proniknout.

„Má partnerka byla pomocí magie unesena z dračích pozemků jen před několika minutami. Domnívám se, že za to může Král stínů, což znamená, že Isavellu unesli za bariéru na jihu. Musíme tam okamžitě letět. Potřebuji dračí jezdce. Potřebuji odeklínačky.“

U lokte se mi ozve hlas. „Máme se cestou do hnízda zastavit u Chrámových matek a informovat je, že potřebujeme odeklínačky, ma’len?“

Otočím se a spatřím Fialu, podsaditou ženu, která má ve zvyku se neustále mračit, teď má ale v očích ustaranost. Isavellini bodyguardi bezpochyby předpokládali, že když je se mnou, je v bezpečí.

„Ano. Běžte. A pak se hlaste v hnízdě.“

Zavolám na kapitána Ashtona, který nás právě míjí: „Kapitáne, kolik wingrunnerů je v tomto okamžiku v Lenhale?“

Odpoví okamžitě. „Čtyřicet tři, ma’len.“

„Vezměte ihned tři tucty jezdců k bariéře. Pošlu draka, který bude čekat u Proxenské silnice, a vaším úkolem je jezdce informovat, pokud zahlédnete někoho z Bratrstva nebo nepřátelské čaroděje.“

Ashton ostře přikývne. „Provedu, ma’len.“ A vyběhne ze síně.

Všichni ostatní na mě dosud zírají, vojáci, děvečky i dělníci. Cítím na sobě váhu jejich šoku, jako by to bylo obvinění, které si ovšem právem zasloužím.

„Všichni jsou mnou tak zklamaní,“ zamumlám ke Godricovi. „Vidím jim to na očích. Všechny jsem je zklamal, protože jsem nedokázal ochránit jejich budoucí královnu.“

Godric si odkašle. „Víš, ma’len, řekl bych, že lidé zírají, protože nejsou zvyklí, aby ze svého krále... no, aby z něj toho viděli tolik.“

Shlédnu na sebe. Jsem úplně nahý. Vtrhl jsem v říji do Velké síně, vyřval jsem si hlasivky a na sobě nemám nic jiného než šmouhy od popela. Kolík mám nalitý a stojí mi péro.

„Aha. Jo.“

„Pojď se mnou, ma’len. Pomůžu ti odít se do bitvy.“

Nahoře v komnatách mi Godric pomůže, abych se oblékl a nasadil si plátové brnění. Scourge mi celou dobu létá za oknem, zas a znovu mě pobízí, abych si pospíšil. Za ním, na dračích pozemcích, kvílí v zoufalství a panice Esmeral.

„Vezmu draky s sebou k bariéře, ale polovina hejna zůstane v Lenhale, aby chránila a sledovala oblohu.“

„Ano, ma’len. Postarám se, aby byl každý voják na hradě i ve městě na nejvyšším stupni pohotovosti,“ odvětí Godric.

Nemám žádné pochybnosti ohledně hradní stráže, protože všichni byli uzamčeni pod horou spolu se mnou, jsou dobře vycvičení a věrní svému městu, ale Městská garda je složená z mužů, kteří se narodili pod vládou Bratrstva a nevědí, jak to u nás chodí. Zatím neprošli zkouškou věrnosti. „Městská garda–“

„Je to nová jednotka, ale všichni jsou to zkušení vojáci a občané Lenhale a jsou věrní lidem, kteří zde žijí,“ ujišťuje mě Godric. „Mají zde rodiny a věřím, že se postaví na obranu svého města. Maledinci i lidé.“

Slyším v jeho tónu jistý odstup? Jsem v říji, a tak není snadné se soustředit. „Nezajímá mne, jaká krev jim proudí v žilách, zajímá mě, jestli budou bojovat s našimi nepřáteli.“

„To budou, ma’len, a ty najdeš paní Isavellu a přivedeš ji domů,“ ujišťuje mě.

Když ho slyším takto mluvit, pozvedá mi to srdce. Godric je tak věrný, jak má být, i když jsem občas cítil, že nemá Isavellu rád nebo že neschvaluje, aby byla královnou. Vždycky byla tak... lidská. Dlouho nevěřila, že nese své označení a že má v žilách maledinskou krev, a byla až příliš zaměstnaná tím, aby se postarala o osud lidských uprchlíků, než aby se samým zbožňováním vrhla králi k nohám. I když mě to nesmírně frustrovalo, obdivoval jsem, jak silnou osobností je. Královna má svůj lid nosit v srdci.

Ale nikdo jiný ji neobdivoval. Godric, Stesha a bezpochyby i další Maledinci neměli nejnovější Omegu v oblibě, když se odmítala chovat tak, jak se od ní očekávalo.

Konečně se mi podaří zapnout si rukavice. „Věřím tomu a hřeje mě u srdce, že tomu také věříš. Teď běž dohlédnout na vojáky. Ujisti se, že až najdu svou partnerku, budeme se mít kam vrátit.“

Na dračích pozemcích vidím, jak Esmeral bezcílně poletuje a vydává dlouhý, kvílivý nářek. Když vidím, jak je vyděšená, cítím, jak mi v hrudi zeje prázdná díra. Když si pro Isavellu přišel Král stínů, nedokázal jsem ho zastavit.

Sešlo se na tucet dračích jezdců a teď stojí vprostřed hejna, ale jeden drak a jezdec na první pohled chybí. Stesha se svou ledově bílou dračicí Nilak. Před několika hodinami jsem nechal bývalou Steshovu schovanku uvrhnout do vězení a nepochybuji, že Stesha zuří. Doufal jsem, že bude spolu s Nilak chránit odeklínačky. V celém Maledinu jsou jen dvě a jsou příliš cenné, než abychom si je mohli dovolit ztratit.

Všímám si vysoké ženy, která stojí po boku své Alfa dračice. Sundra, neuvěřitelná šermířka, a její stříbrná dračice Merrex. Rozhlížím se po Tish, protože sestry se od sebe nikdy příliš nevzdalují, a až pak si uvědomím, že Tish je mrtvá a její drak také. Damle vyrvali kouzelné srdce z hrudi. Pevně zavřu oči a štípám se do obočí. Říká se, že Alfové sice mají mozek v hlavě, ale také v kolíku, a já mám pocit, že to dost odpovídá realitě. Zdá se, že teď mi funguje jen ten mozek, co mám v kolíku.

Opodál stojí ještě jedna jezdkyně se svým drakem, dvojice, o níž jsem přesvědčený, že dokáže myslet jasně a pečlivě pozorovat. Je to Calliope, která je výborná s těžkou kuší, a její světle zelený drak jménem Verdun.

Pokynu oběma ženám. „Calliope a Sundro, poletíte se svými draky v ochranné formaci kolem Heloisy a Elysant. Musíte odeklínačky ochránit za každou cenu. Ať z nich vaši draci ani na vteřinu nespustí oči a postarejte se, aby byly uprostřed hejna.“

Obě ženy ostře přikývnou a jedním dechem odpoví.

„Ano, ma’len.“

Vyslovím ještě dva tucty jmen a dám všem znamení, aby nasedli, zatímco sám šplhám na hřbet Scourgeovi. Mám pocit, jako bych měl srdce obtočené trnitými šlahouny. Odeklínačky působí protikouzly na jednotlivé mágy, ale já od nich chci, aby probořily bariéru, jíž jsme doposud nedokázali proniknout.

Cítím, jak je Scourge pode mnou nepokojný, a od nozder mu odletují jiskry. Všichni draci v hejnu neklidně přešlapují.

Mluvím pomalu, abych nepropadl zuřivosti. „Nepřítel, kterého jsme vyhnali z Maledinu, unesl mou vyvolenou za bariéru na jihu. Dnes v noci tam poletíme, abychom ji přinesli zpátky, a ti, kteří zůstanou tady, budou strážit nebe nad hlavním městem a zajistí bezpečí všem jeho obyvatelům. Vrátíme se s vaší budoucí královnou.“

Všichni jezdci zakřičí: „Ano, ma’len.“

Dnes v noci zvítězíme.

Musíme.

Wingrunneři se k nám přidávají na obloze nad hradem a já vedu svou bojovou letku na jih. Po několika hodinách spatřím, že se měsíc a hvězdy na nebi přeskupily, konečně ale dorazíme k mohutné klenuté bariéře, která nám brání pokračovat k řídce porostlým pláním a horám dál na jihu. Krajina je pustá a tichá a my se v kruzích snášíme k zemi a chystáme se přistát vedle bariéry.

Na můj rozkaz se draci, wyverni i jezdci rozprostřou v půlkruhu kolem odeklínaček. Před námi, v podobě obrovské, zlověstné stěny, praská magická bariéra. Jsem v říji a pocítím nutkání do ní udeřit, ale mozek, co mám v hlavě, mi říká, že by to byla sebevražda.

„Potřebuji, abyste vy dvě oslabily bariéru,“ postavím se před Heloise a Elysent. „Vytvořte aspoň tak velkou díru, aby jí dokázal proniknout člověk, jestli je drak moc. Uvědomuju si, že po vás chci něco, co se může ukázat jako nesplnitelný úkol, ale lepší naději než vás na záchranu budoucí královny nemáme.“

Obě ženy ke mně vzhlédnou s vážnými, soustředěnými výrazy, a zostra pokývnou. „Uděláme to, ma’len.“

Poodstoupím a vytvořím jim tak prostor, aby si mohly stoupnout vedle sebe. Ženy na sebe pohlédnou a v jediném gestu společně pozvednou ruce. V rukách jim rostou ohnivé koule, které vzápětí vrhnou proti bariéře. Ta hlasitě zapraská a v místě, kde ji koule zasáhla, se rozzáří. Pak záře ochabne, ale bariéra drží. Ženy svůj pokus zopakují, a pak znovu a znovu, a hřmění, které jejich kouzlo vyvolává, je téměř ohlušující.

Bum-bum. Bum-bum.

Dračí jezdci a wingrunneři třímají meče a zírají do tmy, připraveni na protiútok Krále stínů.

Po nějaké době jsou odeklínačky zalité potem a tváře mají popelavě bledé, ale snaží se dál. Žádat je, aby probořily energetickou stěnu před námi, je zdá se podobné, jako bych doufal, že kapka deště ohladí horu. Zaplavuje mě vztek a hrůza. Nedokážu zůstat v klidu, a tak chodím podél bariéry a uvažuji, jak jinak se dostat na druhou stranu. Zoufale chci svou milou. Je sama a je v nebezpečí a já nemůžu udělat nic, abych ji zachránil. Co jsem to za Alfu? Myslím si o sobě, že můžu vládnout celému Maledinu, a přitom ani nedokážu zajistit bezpečí své partnerce?

Svižným krokem dojdu za hranici ochranného půlkruhu draků a wyvernů, a právě v tu chvíli se bariéra přímo přede mnou začne trhat. Nějaký muž jí napůl proběhne, napůl propadne z druhé strany, padne na kolena a oddechuje. Ten člověk má na sobě vojenský oděv, je ale starší než většina vojáků Bratrstva, s nimiž jsem se setkal. Tvář má zbrázděnou mnoha vráskami a krátkou bradku protkanou stříbrem.

„Já jsem– já jsem jenom–“

„Lžeš.“