Vieš, že ťa
potrebujem?

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať m ô žete na
www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Estelle Maskame

Vieš, že ťa potrebujem? – e - kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem tým, ktorí mi povedali, že by som nemala,
aj tým, ktorí mi povedali, že by som mala.

Poďakovanie

Ďakujem svojim čitateľom, ktorí boli so mnou od úplného začiatku a sledovali, ako táto kniha vzniká. Ďakujem, že vďaka nim som si písanie nesmierne užívala a že so mnou vydržali tak dlho. Moje poďakovanie patrí aj všetkým vo vydavateľstve Black & White za to, že v túto knihu uverili rovnako ako ja. Navždy budem vďačná Janne, ktorá si želala získať pre túto knihu celý svet. Karyn ďakujem za všetky pripomienky a odborné rady, Laure za ustavičnú starostlivosť. Svojej rodine som vďačná za nekonečnú podporu, predovšetkým mame Fenelle za to, že ma v detstve brávala do knižnice, a tak som sa mohla zamilovať do kníh. Otcovi Stuartovi ďakujem za to, že ma vždy povzbudzoval v mojej túžbe stať sa spisovateľkou, a starému otcovi Georgeovi Westovi za to, že mi od prvého dňa veril. Heather Allenovej a Shannon Kinnearovej ďakujem, že počúvali, keď som im vravela o svojich nápadoch, a dovolili mi nepretržite švitoriť o tejto knihe bez toho, aby mi povedali, že mám sklapnúť, lebo moje vzrušenie ich istotne privádzalo do šialenstva. Neilovi Drysdalovi som vďačná za to, že mi pomohol dostať sa tam, kde momentálne som. Nakoniec ďakujem Danici Proeovej, ktorá ma učila, keď som mala jedenásť rokov, a bola prvý človek, ktorý mi povedal, že píšem ako skutočná spisovateľka. Práve vďaka nej som si uvedomila, že sa chcem stať spisovateľkou.

1

Uplynulo tristopäťdesiatdeväť dní.

Tak dlho som čakala.

Toľko dní som preškrtla.

Uplynulo tristopäťdesiatdeväť dní odvtedy, čo som ho videla naposledy.

Sedím na kufri, a zatiaľ čo mi Gucci labkami škrabe po nohách, s nervami napnutými na prasknutie hľadím z okna obývačky. Je šesť hodín a na oblohe práve vyšlo slnko. Sledovala som, ako pred dvadsiatimi minútami pomaly prekonávalo tmu, ako nádherne v jeho prvých lúčoch vyzerala celá ulica a ako slnečné svetlo preskakovalo po strechách áut zaparkovaných pri obrubníku. Každú chvíľu by mal medzi nimi zastať aj Dean.

Skloním pohľad k obrovskej sučke nemeckého ovčiaka pri svojich nohách. Nakloním sa dopredu a poškrabem ju za ušami. Po niekoľkých sekundách sa otočí a odbehne do kuchyne. Znova vyzriem z okna a v duchu prebehnem zoznam vecí, ktoré som si zabalila. Vinou toho však ešte väčšmi znervózniem, preto skĺznem z kufra a otvorím ho. Začnem sa prehrabovať v kope šortiek, niekoľkých párov tenisiek a v zbierke náramkov.

„Eden, ver mi, máš všetko, čo potrebuješ.“

Prestanem kontrolovať svoje oblečenie a zdvihnem hlavu. V kuchyni stojí mama, stále v nočnej košeli, a s rukami prekríženými cez prsia na mňa hľadí ponad pracovný pult. Tvári sa rovnako ako celý uplynulý týždeň. Napoly znepokojene a napoly naštvane.

Vzdychnem a všetko dôkladne naukladám naspäť do kufra. Keď ho zatvorím a postavím na kolieska, vstanem. „Len som trochu nervózna,“ hlesnem.

Pravdupovediac, ani poriadne neviem, ako mám opísať svoje pocity. Samozrejme, som nervózna, lebo netuším, čo mám očakávať. Tristopäťdesiatdeväť dní je dlho a za ten čas sa mohlo všeličo zmeniť. Všetko môže byť úplne inak. Takže sa bojím. Bojím sa, že to nebude inak. Mám obavy, že v okamihu, keď ho uvidím, sa všetko vráti. Práve v tom je vzdialenosť zákerná. Buď vám poskytne čas, aby ste sa od niekoho posunuli ďalej, alebo si vďaka nej uvedomíte, ako veľmi toho človeka potrebujete.

Práve teraz je pre mňa nesmierne náročné povedať, či mi chýba môj nevlastný brat, alebo či sa mi cnie za človekom, do ktorého som sa zamilovala. Naozaj je to ťažké rozoznať, lebo je to jedna a tá istá osoba.

„To nemusíš,“ upokojuje ma mama. „Nemáš dôvod byť nervózna.“ S Gucci v pätách prejde do obývačky, vyzrie z okna a posadí sa na gaučovú opierku na ruky. „Kedy príde Dean?“

„Už by tu mal byť,“ šepnem.

„Dúfam, že uviaznete v zápche a nestihneš lietadlo.“

Zatnem zuby a odvrátim sa od nej. Od okamihu, ako som sa o tomto nápade zmienila, bola mama proti. Nechcela premárniť jediný deň, keď sme mohli byť spolu, a odísť na šesť týždňov je podľa nej strata času. Zostávajú nám posledné spoločné mesiace, kým sa na jeseň odsťahujem do Chicaga. Bojí sa, že ma už neuvidí. Nikdy. Samozrejme, nie je to pravda. Len čo budem mať na budúci rok po skúškach, prídem na celé leto domov.

„Naozaj mi to nepraješ?“

Mama sa konečne pousmeje. „Niežeby som ti to nepriala. Iba žiarlim a som trochu sebecká.“

Práve v tej chvíli začujem zvuk motora. Ešte predtým ako sa pozriem, viem, že je to Dean. Auto odbočí na našu príjazdovú cestu a vrnenie motora stíchne. Mamin priateľ Jack zaparkoval svoj nákladiak trochu ďalej ako zvyčajne, preto musím poriadne vytočiť krk, aby som lepšie videla.

Dean otvorí dvere na aute a vystúpi. Pohybuje sa pomaly a tvári sa tak, ani čoby tu nechcel byť. Neprekvapuje ma to. Včera večer sa so mnou takmer vôbec nerozprával a väčšinu času civel do mobilu. Keď som od neho odchádzala, neodprevadil ma k autu, hoci to vždy robí. Rovnako ako mama, aj on je trochu naštvaný.

V hrdle mi začne rásť guča, ktorú sa márne pokúšam prežrieť. Chytím rúčku kufra a na kolieskach ho veziem k dverám. Zastanem pri mame a nervózne sa na ňu usmejem. Konečne je čas odísť na letisko.

Dean vojde do domu bez zaklopania. Nikdy neklope. Nemusí. Dvere sa však otvoria oveľa pomalšie ako inokedy. Vyzerá unavene. „Dobré ráno.“

„Dobré ráno, Dean,“ odpovie na pozdrav mama. Široko sa naňho usmeje a jemne mu stisne rameno. „Je pripravená.“

Dean na mňa uprie hnedé oči. Zvyčajne sa usmeje, vždy keď ma uvidí, ale dnes sa tvári úplne neutrálne. Len zdvihne obočie, akoby sa pýtal: Tak čo, ako sa máš?

„Ahoj,“ pozdravím ho. Som taká nervózna, že to znie slabo a trápne. Pozriem sa najskôr na kufor a potom na Deana. „Ďakujem, že si kvôli mne obetoval svoj voľný deň.“

„Ani mi to nepripomínaj!“ zašomre. Vzápätí sa usmeje, a tak sa konečne upokojím. Urobí krok ku mne a vezme mi z ruky kufor. „Mohol som byť v posteli a spať až do obeda.“

„Si ku mne veľmi milý.“ Pristúpim k nemu, ruky oviniem okolo jeho tela a tvár zaborím do bieleho trička, ktoré má na sebe. Rozosmeje sa a pevne ma stisne. Zdvihnem hlavu a pozriem sa naňho. „Naozaj.“

„Ach!“ zacukruje za nami mama a až vtedy si uvedomím, že je tam stále s nami. „Ste ako hrdličky.“

Venujem jej varovný pohľad a hneď sa vrátim očami k Deanovi. „Je najvyšší čas vyraziť.“

„Nie, nie! Najskôr si ma vypočuj!“ Mama príde bližšie a úsmev z jej tváre zmizne. Nahradí ho nesúhlasný zamračený výraz. Bojím sa, že kým sa vrátim domov, usadí sa na jej tvári natrvalo. „Nejazdi metrom. Nerozprávaj sa s cudzími ľuďmi. Nechoď do Bronxu. A vráť sa domov živá.“

Zagúľam očami. Dáva mi rovnaké ponaučenia, ako keď som pred dvoma rokmi odlietala na leto do Kalifornie, aby som sa po dlhom čase znova stretla so svojím otcom. S jediným rozdielom: vtedy sa väčšina varovaní týkala jeho. „Viem,“ uškrniem sa. „V podstate by sa dalo povedať, že nemám robiť nijaké hlúposti.“

Tvrdo sa na mňa pozrie. „Presne.“

Pustím Deana a objímem ju. Dúfam, že ju to umlčí. Vždy to funguje. Pevne ma stisne a na krku pocítim jej povzdych. „Budeš mi chýbať,“ zamumlem, no skoro to nepočuť.

„Môžeš si byť viac než istá, že aj ty budeš chýbať mne,“ zašepká, keď sa odo mňa odtiahne, ale ruky nechá položené na mojich pleciach. Mrkne sa na hodiny na stene v kuchyni a vzápätí ma jemne postrčí k Deanovi. „Mali by ste ísť. Predsa nechceš zmeškať lietadlo.“

„Veru, mali by sme vyraziť,“ pokýva hlavou Dean. Dvere otvorí dokorán a prejde s mojím kufrom cez prah. Vonku na chvíľu zastane a zadíva sa na moju mamu, či pre mňa má ešte nejakú nevyhnutnú radu. Našťastie nemá.

Schmatnem batoh, ktorý leží na gauči, a vyjdem za Deanom. Aj ja sa ešte raz obzriem na mamu a naposledy jej zamávam. „Uvidíme sa o šesť týždňov.“

„Prestaň mi to pripomínať!“ zamračí sa a prudko zabuchne dvere.

Vyvrátim oči dohora a prejdem po trávniku. Zmieri sa s tým. Nakoniec sa s tým zmieri.

„Aspoň nie som jediný, koho opúšťaš,“ zavolá Dean ponad plece, keď za ním kráčam k autu.

Postavím sa k dverám na strane spolujazdca, pevne zažmúrim oči a prstami si prehrabnem vlasy. Dean hodí kufor do batožinového priestoru. „Dean, prosím, nezačínaj s tým znova.“

„Nie je to fér!“ zašomre. Nastúpime do auta a v okamihu, keď za sebou zatvorí dvere, vyhŕkne: „Prečo, dočerta, musíš odísť?“

„Veď o nič nejde,“ pokúšam sa ho presvedčiť, lebo v tom naozaj nevidím nijaký problém. Od prvej sekundy, keď som prišla s nápadom odísť do New Yorku, bol aj s mamou proti. Pravdepodobne si obaja myslia, že sa už nikdy nevrátim. „Je to len výlet.“

„Výlet?“ uškrnie sa Dean. Navzdory mizernej nálade naštartuje auto, vycúva z príjazdovej cesty a zamieri na juh. „Odchádzaš na šesť týždňov! Potom budeš mesiac doma a odsťahuješ sa do Chicaga. Budem s tebou iba päť týždňov. To mi nestačí.“

„To je pravda, ale z tých piatich týždňov vyťažíme to najlepšie.“ Viem, že nech poviem čokoľvek, túto situáciu mi nič neuľahčí. Tento problém bublal niekoľko mesiacov. Teraz konečne dozrel a Dean už o ňom dokáže hovoriť nahlas. Čakala som, že sa to každú chvíľu stane.

„V tom to nie je, Eden!“ vyštekne a nakrátko ma umlčí. Hoci som to čakala, stále mi pripadá zvláštne vidieť Deana rozčúleného. Hádame sa len veľmi zriedka, lebo až doteraz sme sa vo všetkom zhodli.

„A v čom to je?“

„V tom, že si sa rozhodla stráviť šesť týždňov v New Yorku namiesto toho, aby si bola so mnou,“ vyčíta mi tichým hlasom. „Naozaj je New York taký skvelý? Kto, dočerta, potrebuje stráviť šesť týždňov v New Yorku? Prečo ti nestačí týždeň?“

„Lebo ma pozval na šesť týždňov,“ vysvetlím. Šesť týždňov je možno dlho, no keď som jeho pozvanie prijímala, považovala som to za najúžasnejší nápad na svete.

„Prečo si sa s ním nedohodla na nejakom kratšom čase?“ Zo sekundy na sekundu je dotknutejší. Pohybuje rukami v rytme so svojimi slovami, takže výsledná jazda je trochu trhaná. „Prečo si mu nepovedala, že prídeš, ale iba na dva týždne?“

Ruky si prekrížim cez prsia, odvrátim sa od neho a zadívam sa von oknom. „Prosím, upokoj sa. Napríklad Rachael sa na môj odchod vôbec nesťažovala. Prečo nemôžeš reagovať rovnako?“

„Preto, lebo Rachael je tvoja najlepšia kamarátka, zatiaľ čo ja som tvoj priateľ. A možno aj preto, lebo tam za tebou príde,“ odvrkne.

Musím uznať, že má pravdu. Rachael a naša spoločná kamarátka Meghan, ktorú vídam iba veľmi zriedka, lebo študuje v Utahu, výlet do New Yorku plánujú už niekoľko mesiacov. Volali aj mňa, lenže Tylerovo pozvanie ich ponuku prebilo. Tak či tak by som toto leto skončila v New Yorku. Rozumiem však, že sa Dean bude cítiť opustený, zatiaľ čo ja, Rachael, Meghan a Tyler, čiže takmer celá skupina priateľov, sa stretneme v New Yorku bez neho.

Dean vzdychne a asi minútu mlčí. Ja som tiež ticho. „Tvojou vinou predčasne zmeníme náš normálny vzťah na vzťah na diaľku,“ poznamená, keď zastavíme na červenú. „A to sa mi vôbec nepáči.“

„Dobre, otoč to!“ vybuchnem. Obrátim sa k nemu a rozhodím ruky. „Nikam nepôjdem. Urobí ťa to šťastným?“

„Nie!“ odsekne. „Odveziem ťa na letisko.“

Nasledujúcu polhodinu nevydáme ani hláska. Už sa nemáme o čom rozprávať. Dean je naštvaný a ja si márne lámem hlavu nad tým, čo by som mohla povedať, aby som ho rozptýlila, takže celú cestu k terminálu číslo sedem medzi nami panuje napäté ticho.

Dean zastane pri obrubníku pri vchode do odletovej haly, vypne motor, obráti sa ku mne a uprene sa mi zadíva do očí. Už je takmer sedem hodín. „Môžeš mi aspoň čo najčastejšie volať?“

„Dean, veľmi dobre vieš, že ti budem volať tak často, ako to len bude možné.“ Vydýchnem a nežne sa naňho usmejem. Dúfam, že podľahne môjmu pohľadu. „No skús na mňa v jednom kuse nemyslieť.“

„Vravíš to, ako keby to bolo také jednoduché,“ odfrkne a znova si povzdychne. Keď sa na mňa opäť pozrie, uvedomím si, že už je o trochu pokojnejší. „Poď sem.“

Natiahne sa ku mne, chytí do dlaní moju tvár, jemne si ma pritiahne ponad stredovú konzolu a naše pery sa stretnú. O chvíľu už je všetko tak, ako keby medzi nami k nijakej hádke nedošlo. Pomaly ma bozkáva, kým sa od neho neodtiahnem.

„Chceš sa postarať o to, aby som zmeškala lietadlo?“ opýtam sa so zdvihnutým obočím. Otvorím dvere a nohy vystrčím von.

Dean sa uličnícky uškrnie. „Možno.“

Zagúľam očami, prehodím si cez plece batoh a jemne za sebou zabuchnem dvere. Z batožinového priestoru vyberiem kufor a prejdem s ním k Deanovmu okienku. Okamžite ho stiahne nadol.

„Áno, dievča z New Yorku?“

Strčím ruku do vrecka, vytiahnem z neho našu päťdolárovku, ktorú si odo dňa, keď sme sa zoznámili, vymieňame pri každej príležitosti, len čo jeden druhému preukáže nejakú láskavosť. Bankovka je už taká pokrčená a potrhaná, že je zázrak, že ešte drží pohromade. „Päť dolárov za odvoz.“

Dean si ju odo mňa vezme so zovretými perami, no nepodarí sa mu zamaskovať úsmev. „Za toto mi dlhuješ oveľa viac ako len päť dolárov.“

„Viem. Prepáč.“ Nakloním sa cez okienko dovnútra, pobozkám ho na kútik úst a potom sa konečne otočím a zamierim do haly. Za chrbtom začujem zvuk štartujúceho auta.

Na losangeleskom letisku som nebola takmer dva roky. Trochu mi je ľúto, že Dean nešiel dovnútra so mnou, ale nakoniec si pomyslím, že je lepšie, keď naše lúčenie netrvalo dlhšie, ako bolo nevyhnutné. Keby sa mal pozerať, ako miznem za bránou letiskovej kontroly, bol by ešte nešťastnejší. Okrem toho to zvládnem sama. Aspoň si to myslím.

Ako som predpokladala, navzdory skorej rannej hodine je v letiskovej hale nesmierne rušno. Prepletám sa davom ľudí, kým nenájdem miesto, kde sa môžem na moment zastaviť. Zhodím si z pleca batoh, chvíľu sa v ňom prehrabávam a nakoniec z neho vyberiem mobil. Chytím kufor a zamierim k letiskovej kontrole. Voľnou rukou naťukám správu.

Zdá sa, že budúce leto je už tu. Čoskoro sa uvidíme.

Vzápätí ju pošlem človeku, ktorého som sa tristopäťdesiatdeväť dní nemohla dočkať.

Pošlem ju Tylerovi.

2

Keď pristaneme na medzinárodnom letisku Liberty v Newarku, s ľútosťou si uvedomím, že ešte ani zďaleka nie sme v New Yorku. Letisko sa nachádza v New Jersey a je preplnené. Napriek tomu, že sme odlietali s desaťminútovým meškaním, prileteli sme o desať minút skôr. Telo mi vraví, že sú dve hodiny popoludní a že túži po obede, ale v skutočnosti je už štvrť na šesť.

Znamená to, že čoskoro ho uvidím.

Srdce mi poskočí. Zdvihnem hlavu a očami preletím po informačnej tabuli. Zastavila by som sa, aby som zistila, kam mám ísť, no nemôžem sa zdržiavať. Naše stretnutie už nemienim odkladať ani sekundu. Chcem ho vidieť čo najskôr, takže si prehodím cez plece batoh a dám sa unášať prúdom ľudí, ktorí prileteli tým istým lietadlom ako ja. Z kroka na krok mi je však horšie a zo sekundy na sekundu si intenzívnejšie uvedomujem, že jeho pozvanie som nemala prijať. Čoraz väčšmi mi dochádza, že to bol zlý nápad.

Samozrejme, že to bol zlý nápad, pomyslím si.

Ako som mohla uveriť, že naňho prestanem myslieť, ak s ním strávim viac času? Skôr to bude ešte horšie a ešte ťažšie. Preňho je to jednoduché. Pravdepodobne už na mňa dávno zabudol a zrejme chodí s nejakou peknou dievčinou s roztomilým newyorským prízvukom. A potom som tu ja, hlupaňa, ktorá naňho celý rok myslela. Viem, že v okamihu, keď ho znova uvidím, sa vráti všetko, čo som k nemu cítila. Cítim to už teraz. Žalúdok sa mi nervózne sťahuje, ako vždy keď sa na mňa usmial, a krv mi pulzuje v žilách rovnako rýchlo ako každý raz, keď sa naše oči stretli.

Zaujímalo by ma, či ešte nie je neskoro, aby som sa otočila.

Skupina, ktorú nasledujem, zamieri k eskalátoru a vezie sa nadol. Zaváham a odstúpim nabok. Musím sa trochu upokojiť. Možno to nebude také zlé. Napriek tomu, že moja nervozita prevažuje nad vzrušením, veľmi sa teším, že ho konečne uvidím. Na tento okamih som čakala strašne dlho a je hlúposť si to v poslednej chvíli rozmyslieť.

Som zmätená a v hlave mám chaos, lenže už som tu. Je čas ho po roku opäť vidieť.

Pevne zovriem popruh batoha a s divoko búšiacim srdcom – ktovie, či to ľudia okolo mňa nepočujú – vkročím na eskalátor. Mám strach, že z obrovského vzrušenia dostanem infarkt a že každú chvíľu omdliem. Mám stuhnuté nohy, ale nejako sa mi podarí udržať sa na nich a ísť ďalej, zostúpiť z eskalátora a kráčať cez príletovú halu.

Pozornosť mám rozdvojenú na hľadanie pohyblivého pása s batožinou a pátranie po páre smaragdovozelených očí. Okolo seba vidím ľudí, ktorí sa zastavujú a rozhliadajú naokolo. Vodiči v oblekoch držia ceduľky s menami svojich zákazníkov. Rodiny pátrajú v dave, ktorý sa hrnie z eskalátora, po svojich príbuzných. Všetkých pozorne sledujem. Presne viem, koho hľadám. Na okamih mám dojem, že som ho zahliadla. Vysoký, čierne vlasy. Takmer sa mi zastaví srdce, ibaže vzápätí ten človek vezme do náručia nejakú ženu a vtedy si uvedomím, že to nie je on.

Očami sa vrátim k hluku v hale. Pomaly sa blížim k pohyblivému pásu a nútim stuhnuté nohy k pohybu. Letmo čítam mená na kartičkách a uvažujem, načo všetci tí ľudia prileteli do New Yorku. Veľmi dlho však nad tým nerozmýšľam, lebo ma zaujme jedna ceduľa. Samozrejme, že pritiahne moju pozornosť, lebo čiernou fixkou je na nej napísané moje meno a jednotlivé písmená vyzerajú dosť neusporiadane.

Vtom ho zbadám.

Vidím Tylera.

Drží tú hlúpu ceduľu tesne pod svojimi očami a v okamihu, keď sa do nich pozriem, ich trochu prižmúri. Usmeje sa na mňa. Zrazu sa všetko upokojí. Zovretá hruď sa mi uvoľní. Srdce mi prestane biť ako zvon. Krv mi prestane vzrušene pulzovať. Len stojím uprostred príletovej haly, zatiaľ čo spolucestujúci do mňa štuchajú. Je mi jedno, že im stojím v ceste. Je mi fuk, že vyzerám ako stratená. Dôležité je iba to, že je tu Tyler, že stojíme oproti sebe a že všetko je rovnaké ako predtým. Ani čoby od chvíle, keď sa na mňa naposledy takto usmial, neuplynulo tristopäťdesiatdeväť dní.

Pomaly spustí ceduľu a odhalí celú svoju tvár. Jeho úsmev, brada, farba očí a typicky zdvihnuté obočie mi pripomenú všetko, čo som na ňom zbožňovala. Možno ho stále milujem, lebo moje nohy vyrazia vpred. Rýchlo. Idem priamo k nemu, stále zrýchľujem a po celý čas z neho ani na sekundu nespustím oči. Ľudia mi uhýbajú z cesty. Už priam letím. Pribehnem k nemu a skočím mu do náručia.

Myslím si, že ho to prekvapilo. Zatacká sa, ceduľa mu vyletí z rúk, ale okamžite ma pevne stisne. Nejasne si uvedomujem, že ľudia okolo nás vydýchnu: „Ááá.“ Určite si myslia, že máme vzťah na diaľku a teraz sa po dlhom čase stretávame. Možno to tak naozaj vyzerá, lebo je to čiastočne pravda. Máme vzťah na diaľku. Presnejšie povedané, je to vzťah medzi nevlastnými súrodencami. Napriek tomu svojmu zvedavému okoliu nevenujem pozornosť. Nohy oviniem okolo jeho pása a tvár zaborím do jeho pleca.

„Zdá sa mi, že to nepochopili správne,“ zamumle mi Tyler so smiechom do ucha a konečne nadobudne rovnováhu.

Jeho hlas som počula každý týždeň v telefóne, ale počuť ho takto naživo je niečo úplne iné. Takmer akoby som ho cítila.

„Tak by si ma možno mal dať dolu,“ šepnem a Tyler ma poslúchne. Ešte raz ma pevne stisne a postaví ma naspäť na nohy. Konečne sa mu zblízka pozriem do očí. „Ahoj,“ hlesnem.

„Ahoj,“ odpovie a pohýbe obočím.

Okamžite pocítim, ako z neho vyžaruje uvoľnenosť a pozitívna energia. Nedokážem sa prestať usmievať.

„Vitaj v New Yorku.“

„V New Jersey,“ opravím ho, no ako tak hľadím na jeho tvár, môj šepot sotva počuť. Vyzerá, akoby za rok zostarol najmenej o štyri roky, je to však zrejme len vinou strniska, ktoré mu teraz zdobí líca. Snažím sa nemyslieť na to, aké je to príťažlivé, a tak očami skĺznem k jeho ramenám. Ibaže tým sa to len zhorší. Jeho bicepsy sú väčšie, ako si pamätám, takže prehltnem guču, ktorá sa mi vytvorila v hrdle, a zadívam sa na jeho obočie. Dúfam, že pohľad na jeho čelo nebude taký vzrušujúci.

Preboha, Eden, čo to stváraš?

„Tak v New Jersey, to je jedno,“ sykne Tyler. „Som si istý, že to mesto sa ti bude páčiť. Som rád, že si prišla.“

„Počkať!“ O krok cúvnem, nakloním hlavu a zvedavo si ho premeriavam. Uvedomila som si, že kladie dôraz na samohlásky. „Je to… počujem v tvojej reči newyorský prízvuk?“

Začne si masírovať zátylok a pokrčí plecami. „Trochu. Vieš, človeku sa to dostane pod kožu. Veľmi mi nepomáha, že Snake je z Bostonu. Máš šťastie, že zatiaľ nevynechávam r.“

„Snake je tvoj spolubývajúci, však?“ Pokúšam sa vybaviť si v pamäti všetky naše telefonické hovory, počas ktorých mi Tyler rozprával, ktoré školy navštívil a čo zaujímavé prežil, napríklad ako nastala zima a po prvý raz v živote uvidel sneh. No nepatrná zmena v jeho prízvuku ma trochu rozptyľuje. Neviem, prečo som si to počas našich telefonátov nikdy nevšimla. „Ako si vravel, že sa skutočne volá?“

„Stephen,“ odvetí Tyler a zagúľa očami. „Poď, vypadneme odtiaľto.“

Zamieri k východu, ale pripomeniem mu, že ešte nemám kufor, takže ma odvedie k pohyblivému pásu. Zatiaľ čo som sa päť minút dala objímať Tylerom, najväčšia tlačenica pri páse našťastie pominula. Svoj kufor zahliadnem po necelej minúte, takže zakrátko vyjdeme z terminálu C a zamierime k parkovisku. Tyler za sebou bez námahy ťahá môj kufor.

Vonku je extrémne horúco. Je tu azda ešte teplejšie ako v Santa Monice, no rozhodne je tu teplejšie ako v Portlande. Vyzlečiem si mikinu a napchám ju do batoha. V tej chvíli sme už pri jeho audi, ktoré je prekvapujúco stále bez poškvrny. Aby som bola úprimná, čakala som, že auto na sebe bude mať grafity alebo aspoň dve rozbité okná.

Tyler prudko otvorí batožinový priestor, ktorý sa nachádza vpredu, uloží tam môj kufor a kapotu zase prudko zabuchne. „Ako sa má tvoja mama?“ opýta sa škodoradostne.

Venujem mu otrávený pohľad a vkĺznem na sedadlo spolujazdca. Odpoviem až po tom, čo sa usadí aj on. „Nie veľmi dobre. Správa sa, ako keby som sa sem sťahovala natrvalo.“

Bruškami prstov pohladím kožené sedadlá a nadýchnem sa. Drevo. Osviežovač vzduchu. Tylerova kolínska Bentley. Panebože, ako mi len tá jeho prekliata kolínska chýbala! „Aj Dean je naštvaný.“

Tyler sa na mňa pozrie a chvíľu ma pozoruje. Potom odvráti pohľad, naštartuje motor a zapne si bezpečnostný pás. „Je to medzi vami stále dobré?“

„Áno,“ zaklamem. Úprimne povedané, v skutočnosti netuším, či po dnešnej hádke je to medzi nami dobré, alebo nie. Myslím si, že je. Ako poznám Deana, odbije to mávnutím ruky. „Áno, všetko je v poriadku.“ Kútikom oka pozorujem Tylera a čakám, ako zareaguje. Čakám, že sa niečo stane. Čokoľvek. Napríklad zatne zuby. Alebo prižmúri oči. Iba sa však usmeje a vycúva autom z parkovacieho miesta.

„Výborne,“ zhodnotí nakoniec, čím okamžite zničí všetku moju nádej. Samozrejme, že sa nehnevá, že stále chodím s Deanom, lebo už na mňa zabudol. „Ako sa má?“

Naprázdno preglgnem a prekrížim si prsty na rukách. Usilujem sa netváriť sklamane. Nemala by som byť sklamaná. Malo by mi to byť jedno. „Super.“

Prikývne. Sústredene sa díva na cestu, lebo sa blížime k výjazdu. „A čo moja mama?“ opýta sa potichu. „Mám pocit, že čím častejšie mi volá, tým viac ma štve. Stále ju musím presviedčať, že si periem bielizeň, že som nepodpálil byt a že som sa nedostal do nijakých problémov.“ Uškrnie sa a dodá: „Zatiaľ.“

„Okrem tej pokuty, ktorú si dostal za nepovolenú rýchlosť,“ pripomeniem mu. Správaj sa normálne, prirodzene, prikážem si v duchu.

Vymotáme sa z parkoviska a odbočíme na diaľnicu. Pozrie sa na mňa so šibalskou iskrou v očiach. „O čom nevie, to ju netrápi. No teraz mám vážnu otázku. Je tá Jamieho frajerka sexi?“

Vytreštím oči, ale Tyler iba nevinne pokrčí plecami. „Si typický chlap!“ pokrútim hlavou. „Je roztomilá.“ Nevídam Jen veľmi často, lebo Jamie trvá na tom, že sa jej mám vyhýbať. Tvrdí, že keď si ju prvý raz priviedol domov, poriadne som ho strápnila. Informovať frajerku nevlastného brata o tom, že v spánku recituje báseň Roberta Frosta Nezvolená cesta, zjavne odporuje súrodeneckému kódexu správania. „Ozaj, hádaj, čo sa stalo nedávno!“

„Čo?“

„Chase sa opýtal mamy, či si môže domov pozvať spolužiačku, aby sa spolu mohli učiť. Keďže sú prázdniny, netušíme, čo sa asi tak chcú učiť.“

„Učiť?“ zasmeje sa Tyler. „To je na ôsmaka pekný výraz. Konečne prešiel z videohier na baby.“

Pery sa mi zvlnia do provokatívneho úsmevu, ale Tyler mi nevenuje ani pohľad. „Vyzerá to, že pokiaľ ide o dievčatá, sú obaja rovnakí ako ich najstarší brat.“

„Keď sa vrátim, zabijem ich,“ zašomre s potláčaným smiechom. „Ukradnúť moju stredoškolskú reputáciu! To nie je originálne.“

Vezieme sa po diaľnici, no vzhľadom na to, že je práve dopravná špička, skôr sa len pomaly posúvame dopredu. Natiahnem ruku k tienidlu a stiahnem ho dolu. Slnko mi páli do očí. Uvedomím si, akú hlúposť som urobila, keď som si slnečné okuliare zbalila do kufra. „Myslíš si, že tento rok ubehol dosť rýchlo?“

Keď sa premávka znova spomalí tak, že takmer stojíme na mieste, Tyler využije príležitosť a pozrie sa na mňa. Na chvíľu sa zamyslí a potom pokrčí plecami. Už sa neusmieva. „Nie. Mal som pocit, akoby každý mesiac trval najmenej dvakrát dlhšie, než by mal. Čakanie na leto bolo pre mňa hotové peklo.“

„Myslela som si, že ti to ubehne rýchlo,“ podotknem. „Vieš, s tým cestovaním a so všetkým ostatným. Stále si mal čo robiť.“

Vždy keď som s Tylerom hovorila, opisoval mi, čo všetko robil a zažil. Cestoval po školách a iných miestach, zvyšoval povedomie ľudí o zneužívaní detí, čo dokazoval svojím príbehom o násilí, ktoré na ňom v detstve páchal vlastný otec. Niekedy bol v Maine. Inokedy odcestoval do New Jersey. V New Yorku veľa času netrávil. Napriek tomu, že často bol nesmierne unavený, verila som, že čas strávený na východnom pobreží si užíva.

Potrasie hlavou a očami sa vráti k ceste pred nami. Kolóna sa znova rozbehla. „Jasné, v dňoch, keď sa konala nejaká udalosť, čas plynul rýchlo, ale večery sa nekonečne vliekli. Prišiel som domov a zvyčajne som zastihol Stephena, ako si pri počítači robí domáce úlohy, takže ma čakala len príšerná nuda osamote. A keď v New Yorku nikoho nepoznáš, asi po mesiaci vyčerpáš všetky miesta, kam by si mohla ísť.“

Nikdy sa nezmienil o tom, že by sa nudil. Počas našich telefonátov sa vždy rozplýval nad tým, ako New York zbožňuje, ako veľmi mu v meste chutí káva a že sa má úžasne. Nenapadlo mi, že klame. „Ak sa tak hrozne nudíš, prečo si sa rozhodol trčať tu ešte ďalších šesť týždňov?“

Na sekundu sa takmer usmeje. „Lebo teraz si tu ty.“

„Čo to má…“

„Hej, túto pieseň zbožňujem,“ preruší ma, natiahne sa k rádiu, aby zvýšil hlasitosť naplno. Rýchlo zaťuká na obrazovku.

Nemám šancu dokončiť svoju otázku, a tak len zdvihnem obočie a sledujem, ako kýva hlavou do rytmu. Myslím si, že je to Drakov nový singel. „Kanye West dnes vydal nový album.“

„Aha,“ poviem, no nevenujem tomu pozornosť. Pravdupovediac, vôbec ma to nezaujíma. Kanye West sa mi ani trochu nepáči. Ani Drake.

Nie som si istá, o čom od tohto okamihu vedieme konverzáciu. Tyler väčšinou iba komentuje nejaké bezvýznamné veci a ja len prikyvujem. Poukazuje napríklad na hustotu premávky, zmieni sa o skvelom počasí a nezabudne mi pripomenúť, že čoskoro opustíme New Jersey a vojdeme do New Yorku. To ma konečne vyburcuje z letargie.

Auto vyjde nahor po akejsi špirále a zastane pred závorou, pri ktorej sa platí mýto. „Vieš, čo je podľa mňa zvláštne na Lincolnovom tuneli?“ zamumle a vytiahne peňaženku.

„Čo?“

„Do New Jersey môžeš ísť zadarmo, lenže keď sa chceš vrátiť do New Yorku, musíš zaplatiť.“ Potrasie hlavou, pripraví si do ruky drobné a posunie sa k búdke. „Vlastne to dáva zmysel. Veď do New Jersey sa nikomu nechce.“ Rozosmejem sa. Tyler medzitým stiahne okienko, ale auto je také nízke, že sa musí poriadne natiahnuť, aby k búdke vôbec dosiahol.

Chlapík, ktorý obsluhuje závoru, si od neho vezme peniaze a zamrmle: „Pekné auto.“ Vzápätí zdvihne závoru, pod ktorou Tyler urýchlene presviští. Ako prejav poďakovania za chlapíkovu poznámku nezabudne poriadne roztúrovať motor.

Prekrížim si ruky a otočím sa k nemu. „Niektoré veci sa nikdy nezmenia,“ poznamenám.

Tyler sa nesmelo pousmeje. „Sila zvyku,“ konštatuje a pokrčí plecami.

O niekoľko sekúnd sa slnečné svetlo, ktoré na nás nemilosrdne žiarilo, stratí, lebo vojdeme do jedného z troch tunelov, ktoré sú osvetlené oranžovými žiarivkami. Chvíľu trvá, kým si moje oči privyknú na šero, ale potom sa rýchlo pozriem z okna, hoci okrem betónových stien tu nemám čo zahliadnuť. Nakloním sa dopredu a natiahnem krk, aby som videla na strop.

„Pod čím prechádzame?“

„Pod riekou Hudson.“

„To je úžasné!“ Zahryznem si do pery a chrbtom sa opriem o sedadlo. Pripomenulo mi to, že nasledujúcich šesť týždňov strávim v New Yorku. Za posledných tridsať minút som úplne zabudla, kam ideme, no už len zmienka o slávnej rieke Hudson ma vráti do reality.

„Teraz ťa už naozaj vítam v New Yorku,“ zvolá Tyler asi po minúte. Zdvihne ruku a ukáže pred seba.

Pozriem sa, kam mieri natiahnutými prstami. Na stene tunela je čiara. Na jednej strane je tabuľa s nápisom New Jersey, na druhej strane sa skvie nápis New York. Prechádzame štátnou hranicou a to znamená, že sme konečne v New Yorku.

„O niekoľko minút budeme na Manhattane,“ dodá Tyler a usmeje sa na mňa. Myslím si, že vníma moje vzrušenie, aj keď som taká ohromená, že nie som schopná vydať ani hláska. „Ak nebudeš príliš unavená, mám v pláne zájsť na Times Square. Je to predsa tvoj prvý večer v New Yorku! Prvý týždeň musíš navštíviť všetky turistické atrakcie.“

„Times Square znie výborne,“ poviem. Pokúšam sa pôsobiť rozvážne, hoci v skutočnosti by som najradšej nadšene zapišťala. Do dnešného dňa som nikdy neopustila západné pobrežie, a teraz som nielen na východe, ale dokonca priamo v New Yorku. Je možné, že popri Los Angeles je to najúžasnejšie mesto v Spojených štátoch. Aspoň to o ňom ľudia vravia.

Čoskoro zistím, či majú pravdu.

3

Blížime sa ku koncu tunela a nad okolitým šerom začne znova víťaziť denné svetlo. Keď vyjdeme von, takmer nás oslepí slnko. S prižmúrenými očami hľadím pred seba, lebo nechcem premeškať ani jediný pohľad na mesto. Chcem vidieť úplne všetko.

Od prvého okamihu mi všetko pripadá známe.

Či už je to obrovské množstvo áut na cestách, nekonečný prúd ľudí na chodníkoch a na priechodoch pre chodcov, alebo výška budov, ktorá vo mne dokonca na chvíľu vyvolá klaustrofobický pocit. V porovnaní s týmto mestom pôsobí Santa Monica ako pole uprostred Arkansasu. Všetko je tu preplnené a vysoké. No budovy aspoň poskytujú tieň pred slnkom. Okrem toho tu panuje dojem ustavičnej a úplnej… zaneprázdnenosti. Nie je tu nič, čo by sa dalo opísať ako pokojné, uvoľnené a pomalé. Všetko sa tu odohráva rýchlo, ani čoby sa každý ponáhľal niekam niečo robiť. Vtom si uvedomím, prečo mi to pripadá povedomé. Presne toto som čakala, chýba len para unikajúca z kanálov. Veď to všetko poznám z filmov!

„Páni!“

„Reagoval som rovnako,“ rozosmeje sa Tyler. Kútikom oka sleduje, ako to celé vnímam, a cestou po Štyridsiatej druhej ulici sa zároveň obratne preplieta medzi chodcami a taxíkmi. „Človeku to pripadá trochu bláznivé, však?“

„Myslím si, že toto je New York,“ udivene vydýchnem. „Presne toto je New York.“

„Teraz sa nachádzame v okrese Garment,“ informuje ma. „A mierime k Midtownu.“

Nevenujem mu pozornosť. Jeho slová síce počujem, ale nevnímam ich. Sledujem vysokánske budovy, ktoré nás obklopujú, a stromy, ktoré lemujú chodníky. Uvedomujem si, že niektoré ulice sú jednosmerné. Nakloním sa dopredu a pozerám sa cez čelné sklo, aby som videla čo najviac z toho, čo sa týči nad nami. „Bývaš v Upper East Side, však?“

Otočím sa k Tylerovi a zistím, že sa dôležito škľabí. Zastaneme na červenú. „Čakala si od mojej mamy niečo iné?“

„Nie,“ priznám. „V nijakom prípade by ti nezabezpečila ubytovanie napríklad v Harleme.“

Nesúhlasne zasyčí a hravo zavrtí hlavou. „Ale no tak, Eden, nemyslel som si, že máš také predsudky. East Harlem v skutočnosti vôbec nie je zlý. No možno si to myslím iba preto, lebo viem po španielsky a dokonale tam zapadnem. Ešteže mám tie hispánske gény!“

„Tyler, máš v sebe maximálne dvadsaťpäť percent hispánskych génov. Navyše tak vôbec nevyzeráš.“ Usilujem sa nevenovať pozornosť davom ľudí na rohu ulice, ktorí čakajú, kedy budú môcť prejsť cez cestu, a ktorí okato hľadia na Tylerovo auto, takže je takmer nemožné nepostrehnúť to. Tyler to ignoruje.

„Aj tak mám hispánske gény,“ bráni sa, „čo je skvelé. A za to všetko vďačím svojej starej mame Marii. A pravdepodobne aj svojmu otcovi.“

Chvíľu nič nepoviem. Som trochu prekvapená, že Tyler sa vôbec zmienil o svojom otcovi, a čakám, že zatne zuby alebo sa mu zmení nálada, no neprestane sa usmievať a ukazovať z okna. Zdá sa, že o svojom otcovi už dokáže normálne hovoriť. V podstate celý rok nerobil nič iné.

„Ak by si si to náhodou nevšimla, Times Square je tamto.“

„Čože?“

V okamihu, keď sa pozriem pred seba, sa na semafore rozsvieti zelená a Tyler dupne na plyn. Auto prudko vyrazí za roh a zanechá za sebou len oblak výfukových plynov. Bezpochyby preto, aby ohromil divákov na chodníku. Pohľadom sa vrátim k svojmu nevlastnému bratovi.

„Vezmeme to okľukou,“ vysvetlí, a keď si všimne môj zmätený výraz, uškrnie sa. „Nechcem, aby si ho videla vopred. Až večer.“

„To myslíš vážne? Naozaj si schopný upozorniť ma, že pred nami je Times Square, a potom odbočiť, skôr ako ho zahliadnem?“ Ruky si prekrížim cez prsia a dramaticky sa od neho odvrátim, aby som zdôraznila podráždenie. V skutočnosti sa však usmievam.

„Večer vyzerá lepšie,“ obhajuje sa Tyler.

Mierime na sever po Eighth Avenue, míňame hotely, obchody a reštaurácie, no a, samozrejme, aj stovky turistov. Rozlíšiť turistov od miestnych obyvateľov je veľmi jednoduché, lebo tí prví majú na tvárach nezameniteľný úžas a všetko fotografujú. Keby som sa neskrývala za tónovanými sklami Tylerovho auta, ľahko by som sa medzi nimi stratila.

„Križujeme Broadway,“ upozorní ma Tyler v okamihu, keď odbočíme na Päťdesiatu siedmu ulicu. „Naľavo, dve ulice odtiaľto, sa začína Central Park. O chvíľu budeš mať po pravej ruke Carnegie Hall.“

„Prestaň!“ Podráždene rozhodím ruky. Chcela by som vidieť všetko naraz, ale nestíham preskakovať očami z jedného miesta na druhé. Pozriem sa doľava a dúfam, že uvidím záblesk zelene, lenže vo výhľade mi ešte stále bránia dva bloky výškových budov, a tak sa radšej sústredím naspäť na ulicu, ktorou križujeme Broadway. Nebeží rovnobežne so všetkými ostatnými ulicami, ale skôr naprieč, čo je veľmi zaujímavé. Odhliadnuc od tejto skutočnosti však vyzerá ako každá iná ulica, ktorou sme dosiaľ prechádzali, takže zase strelím očami dopredu a čakám, kedy sa objaví Carnegie Hall, hoci netuším, ako vyzerá. Viem o nej iba to, že je veľmi slávna a nesmierne významná.

„Tu,“ povie Tyler a kývne hlavou k budove napravo. Prejdeme okolo dosť rýchlo, takže ju vidím sotva niekoľko sekúnd, no stačí to na to, aby som si uvedomila, že budova sa ničím nelíši od svojho okolia. Keby ma však zaujímala klasická hudba, možno by som to vnímala inak.

„To je všetko?“

„Hej.“

Teraz smerujeme na juh po Päťdesiatej siedmej ulici a každú chvíľu musíme zastavovať na červenú. Je tu toľko obchodov, o ktorých som v živote nepočula, že krátko nato sa márne pokúšam spomenúť si na ich názvy. Nakupovanie na Manhattane musí ľuďom trvať celú večnosť.

Znova zastavíme na červenú, a keď sa pozriem vľavo, konečne uvidím stromy v Central Parku. Zahliadnem iba jeho cíp, ale to mi stačí, aby som znova pocítila vzrušenie. Počiatočné nadšenie, že som v New Yorku, vyprchalo asi po dvadsiatich minútach jazdy po Manhattane, no teraz sa opäť vracia. Na Central Park som sa tešila zo všetkého najviac. Má to byť skvelé miesto na behanie.

„Fifth Avenue,“ informuje ma Tyler. Prstom mi ďobne do ramena, lebo si všimne, že nevenujem dostatočnú pozornosť luxusným obchodom, ktoré sú niekoľko metrov od nás. Nič ma však nemôže zaujímať menej.

Konečne odtrhnem oči od stromov a zadívam sa na Tylera. „Tak toto je Central Park?“

Uškrnie sa. „Áno.“

V tom okamihu naskočí na semafore zelená a z križovatky zmizneme tak rýchlo, že sa ani nestihnem znova obzrieť. Mesto mi pripadá obrovské a mätúce, ale Tyler sa tu evidentne vyzná. Odbočíme na sever na Third Avenue, čo mi pripomenie Tretiu ulicu v L. A., Promenádu a Santa Monicu. Zaujímalo by ma, ako Dean strávil dnes svoj voľný deň.

„Mimochodom, už sme takmer na mieste,“ oznámi Tyler. „Ešte asi pätnásť blokov. Hľadaj Sedemdesiatu štvrtú ulicu.“

Pozriem sa von oknom. Pred nami je Šesťdesiata prvá ulica. Vyzerá to tu nádherne. Nad nami sa vypína jasná obloha a slnkom zaliate budovy sú takmer biele. Potom sa ocitneme na Sedemdesiatej štvrtej ulici. Keby Tyler neodbočil na úzku jednosmernú cestu, vôbec by som si to nebola všimla. Takmer okamžite pribrzdí a zaparkuje pri obrubníku medzi Hondou Civic a nákladiakom, pričom od oboch nás delí len niekoľko centimetrov.

Nakloním sa dopredu, zadívam sa cez čelné sklo a zamračím sa. „Nebojíš sa, že pri odchode do teba nabúrajú?“

„Nie, nikdy nikam nechodia,“ usmeje sa a zhasne motor. Vytiahne kľúč zo zapaľovania a odopne si bezpečnostný pás. „Ten nákladiak patrí starému chlapíkovi, ktorý býva vo vedľajšej budove a už nešoféruje, a honda tu stojí už dlho. Býva v nej akési dievča. Každý večer príde a prespí v nej,“ vysvetlí, keď si tiež odopnem bezpečnostný pás. Tvári sa neutrálne, takže neviem určiť, či žartuje, alebo vraví pravdu, no nemám šancu opýtať sa ho na to, lebo povie: „Poď. Vezmem ti veci.“

Otvorím dvere, vystúpim z auta a poriadne si povystieram nohy.

Znova musím vydýchnuť. Páni!

New York.

Stojím na chodníku v New Yorku! Naozaj stojím na jednej z ulíc mesta New York! Pozriem sa pod nohy. Na zemi je obrovské množstvo prilepených žuvačiek. A nejaké odpadky. Je to jasné, stále som na Manhattane.

„Si v poriadku?“

Odtrhnem oči od chodníka. Tyler vytiahne z batožinového priestoru môj kufor a dáva pritom pozor, aby neoškrel susednú hondu. Pri pohľade na mňa zdvihne obočie. Venujem mu nesmelý úsmev, zohnem sa do auta, vezmem si batoh a prehodím si ho cez plece. „Len… že… toto… je neskutočné.“

Stále mám dojem, že počujem všetok ruch mesta. Rachot motorov. Hlasy. Trúbenie áut. Pripadá mi to hlasné a tiché zároveň. Je to šum mesta, na ktorý si začínam zvykať. Teraz už rozumiem, prečo Newyorčania rozprávajú stále tak nahlas.

„Viem,“ usmeje sa. Zabuchne batožinový priestor a zamkne auto. „Do týždňa si zvykneš.“ Obíde okolo auta a stretne sa so mnou na chodníku. Chcem sa spýtať, kde je jeho byt, ale predbehne ma a kývne hlavou k budove na druhej strane cesty. Je najvyššia z celého bloku a stojí na rohu ulice. Zvonka vyzerá veľmi pekne. Je obložená tehlami bielymi ako smotana a má obrovské okná v hnedých rámoch.

„Je jasné, že toto vybrala tvoja mama.“ Ella, samozrejme, zvolila najkrajší bytový dom. Som neskutočne zvedavá, ako to vyzerá vnútri. Zakloním hlavu a rýchlo spočítam, koľko je v dome poschodí. Dvadsaťdva. „Na ktorom poschodí bývaš?“

„Na dvanástom. Byt číslo tisícdvestotri.“ Ešte vždy sa na mňa usmieva. Myslím si, že sa neprestal usmievať od letiska. „Pôjdeme dnu?“

Prikývnem a vykročím za ním cez ulicu k dvojkrídlovým skleneným dverám. Naťuká prístupový kód a dvere sa s ostrým pípnutím otvoria. Vojdem dovnútra, držím sa Tylerovi po boku, a zatiaľ čo ma vedie k výťahu, zvedavo sa rozhliadam po vstupnej hale. Na celej protiľahlej stene sú poštové schránky a stoja tam aj nejaké automaty, no inak je hala prázdna. Kabína výťahu je veľmi priestranná. Určite by sa tam zmestilo dvadsať ľudí, lenže teraz sme v nej iba my. Tyler si vybral miesto v jednom rohu, ja zas v druhom. Mám pocit, že stojíme príliš ďaleko od seba, že by sme mali stáť bližšie. Možno je to však len moje zbožné prianie.

„Snake už asi bude doma,“ poznamená Tyler po chvíli. Výťah sa s jemným trhnutím rozbehne. „Bol vonku s kamarátmi zo školy, ale už sa určite vrátil.“

„Musím ho tak tiež volať?“ Nemám nič proti prezývkam, ibaže táto znie fakt smiešne. Komu sa také oslovenie môže páčiť? „Môžem ho volať Stephen?“

„Pravdaže. Ak chceš, aby ťa neznášal,“ odvetí s kamennou tvárou, na ktorej sa vzápätí znova objaví úsmev. „Po nejakom čase ti to prestane znieť smiešne. Najmä vtedy, keď naňho hulákaš cez celú ulicu. Udivené výrazy okoloidúcich sa jednoducho naučíš ignorovať.“

Ozve sa cinknutie a dvere výťahu sa otvoria. Ocitneme sa na chodbe, ktorá je vymaľovaná smotanovou farbou, a tá určite ladí s vonkajším obložením. Tyler zastane pred tretími dverami, pred bytom číslo tisícdvestotri.

„Dnes ráno som kvôli tebe upratal, no ak je Snake doma, nemôžem sľúbiť, že to vnútri vyzerá rovnako, ako keď som odtiaľto odišiel,“ prizná Tyler, ruku strčí do vrecka na rifliach a vytiahne z neho zväzok kľúčov. Tvári sa trochu nervózne.

„To je fuk,“ upokojím ho s úsmevom. To, že sa Tyler kvôli mne pokúsil upratať, vo mne vyvoláva pocit, že na mňa chcel urobiť dojem. Lenže čím dlhšie nad tým uvažujem, tým väčšmi o tom pochybujem.

V zámke cvakne. Tyler zatlačí do dverí a ustúpi, aby som mohla vojsť prvá. Okamžite mi napadne: Super, Ella.

Ocitnem sa vo veľkom otvorenom priestore. Na podlahe leží béžový koberec, na ktorom stoja prepychové červené pohovky a lesklý čierny nábytok. Na stene medzi dvoma veľkými oknami s výhľadom na mesto visí obrovský televízor. Vpravo sú dvoje dvere, ktoré pravdepodobne vedú do jednotlivých spální, vľavo je kuchyňa. Všetko je čierne, červené alebo biele. Kuchyňu oddeľuje od obývačky len časť linky, ktorá človeku umožňuje stáť v kuchyni a zároveň sa zapájať do diania v obývačke. Dvierka a pracovné plochy sú lesklé biele. Na jednej strane miestnosti sa nachádzajú otvorené dvere, ktoré zrejme vedú do práčovne. Naproti sú druhé dvere, tie sú však zavreté.

„Človeče, si to ty?“ zjačí hlas za tými zatvorenými dverami. „Zase sa nám totiž pokazila sprcha. Tečie iba hrozne studená voda. Vôbec sa nezohrieva.“

Hlas má výrazný bostonský prízvuk. Udivene zdvihnem obočie. V porovnaní s ním znie Tylerov zmiešaný prízvuk úplne normálne. Vtom sa kúpeľňové dvere otvoria a vyjde vysoký chalan s blond vlasmi. Má bledú pokožku a evidentne je veľmi nevšímavý, lebo cez kuchyňu prejde s rukou strčenou v teplákoch a usilovne si upravuje mužské partie. „Naozaj si tí debili myslia, že chcem, aby mi odmrzli…“ Vtom si ma všimne a okamžite prestane nadávať. Zastane. Pomaly vytiahne ruku z teplákov. „Dočerta!“ Šibne očami po Tylerovi. „Mohol si ma varovať!“

Tyler sa zasmeje a kútikom oka sa pozrie na mňa. Trochu pokrčí plecami, takmer ako keby sa mi ospravedlňoval. „Eden, toto je Snake.“

„Ahoj,“ pozdravím ho, ale pripadám si hlúpo, ani čoby som práve vliezla do výhradne mužského brloha. Úprimne povedané, mám pocit, že tu nemám čo robiť. „Rada ťa, ehm, spoznávam.“ Viem si predstaviť lepší spôsob, ako spoznať ľudí, než vidieť, že majú ruku v rozkroku.

„Aj ja teba,“ zahuhle, keď príde bližšie. Najskôr si všimnem jeho absolútne nezaujímavé oči. Sú modré, ale sú také bledé, že sú takmer sivé. Natiahne ku mne ruku, no pokrútim hlavou. Prihlúplo sa usmeje. „Nepotrasieš si so mnou ruku?“

„Ani nie,“ uškrniem sa.

Tyler si odkašle a prekríži si ruky cez prsia. Pozrie sa najprv na mňa, potom na Snaka a spustí: „Výborne, teraz preberieme základné pravidlá.“

„Pravidlá?“ zopakuje Stephen alebo Snake, čo je v podstate jedno.

„Teraz tu s nami bude bývať dievča, takže keď budeme v kúpeľni, budeme za sebou zatvárať dvere,“ vysvetlí Tyler. „Eden pôjde každé ráno do kúpeľne posledná, lebo tam určite strávi najviac času.“ Chystám sa protestovať, lenže tesne pred tým, ako otvorím ústa, si uvedomím, že má pravdu. Keď budem posledná, ani jeden mi nebude búchať na dvere, že sa mám poponáhľať.

„Si najšťastnejšie dievča na svete! Bývať so mnou v jednom byte! Čo môže byť v živote lepšie?“ Snake sa na mňa pozrie, nakloní hlavu a zdvihne obočie. Tyler zagúľa očami. „Chcem povedať, že budeš mať česť bývať s najúžasnejším chlapíkom, akého si dosiaľ stretla.“

Vystrúham kyslú tvár. „Vždy si takýto…“

„Očarujúci? Áno,“ usmeje sa. Natiahne ruku – našťastie nie tú z teplákov – a povýšenecky ma potľapká po hlave. „Rezervujem si telku,“ vyhlási a zamieri k pohovke.

„Netráp sa,“ pošepká mi Tyler do ucha, „to je jeho štýl humoru.“

Jeho slovám nevenujem pozornosť. Sústredím sa na jeho dych, ktorý mi hladí pokožku, a zo všetkých síl sa snažím ovládnuť a nedať najavo nijakú reakciu. Zahryznem si do pery, aby som sa prestala triasť, a naslepo nahmatám rúčku svojho kufra. „Ehm, kam si mám dať, hm, veci?“

„Do mojej izby,“ povie. Vezme mi kufor z ruky a prejde s ním po koberci k prvým dverám vpravo. Kolenom ich otvorí, znova ma pustí dovnútra prvú, potom postaví kufor na podlahu vedľa širokej postele. V izbe nie je ani zďaleka taký neporiadok, aký mával doma. Aj tu leží na podlahe béžový koberec, vedľa postele stoja čierne nočné stolíky a vyníma sa na nej červená prikrývka. Na stene visia plagáty s futbalovou a bejzbalovou tematikou.

„Odkedy sa zaujímaš o bejzbal?“ informujem sa.

„Odvtedy, čo som v New Yorku,“ pousmeje sa. Kývne hlavou k posteli. „Môžeš spať v mojej posteli, ja sa vyspím na pohovke.“

„Veď sa sem určite zmestíme, či nie?“ Panebože! Tie slová mi vyletia z úst tak rýchlo, že si len matne uvedomím, že som ich povedala.

Tyler sa prestane usmievať. Začne si šúchať zátylok a po chvíli pokrčí plecami. Navrhnúť, aby sme spali v jednej posteli, rozhodne nebol rozumný nápad.

„Myslím, že zostanem na pohovke, Eden.“ Pokúsi sa o úsmev, no vyzerá to kŕčovito. Atmosféra v miestnosti zrazu tak zhustne, že sa začnem dusiť a túžim otvoriť okno a vyliezť von. Viem, že môj návrh bol hlúpy, lenže fakt, že ho Tyler jednoznačne odmietol, znamená, že už na mňa úplne zabudol.

Prinútim sa správať normálne a tváriť sa, že dýcham. „Máš pravdu, bol to hlúpy nápad. Nebude ti prekážať, keď si na chvíľu ľahnem? Som hrozne unavená.“ Mrknem sa na hodinky. Je pol siedmej, a hoci doma je ešte iba pol štvrtej, z ničoho nič som neskutočne vyčerpaná. Letieť tak skoro ráno asi nebol najlepší nápad.

„Pravdaže, pospi si.“ Ustúpi k dverám, akoby sa chystal ujsť pred svojou šialenou nevlastnou sestrou, ktorá sa ho pokúša dostať do postele. „Chceš tú dnešnú návštevu Times Square zrušiť? Pokojne tam môžeme ísť až zajtra.“

„Nie, nie!“ vyhŕknem až priveľmi dychtivo. „Chcem ísť na Times Square. Len mi daj hodinku a potom môžeme vyraziť.“

„Len hodinu?“ Tyler si ma premeria podozrievavým pohľadom. Za tie dva roky, čo ma pozná, už zistil, že dokážem spať donekonečna. Určite pochybuje, že sa o hodinu zobudím.

„Hodinu,“ potvrdím. „Keby bolo treba, zobuď ma.“

Dúfam, že Times Square chvíľu počká.

4

Ponaťahujem si ruky, pretočím sa na bok a začnem pátrať po mobile. V posteli mi je tak veľmi teplo, že sa lepím k plachte. Zastonám, odhodím prikrývku a posadím sa. Netuším, koľko je hodín. Do izby ešte svieti slnko a cez dvere počujem slabý zvuk televízora. Skĺznem z postele a otvorím dvere. Tyler a Snake sa povaľujú na pohovke a sledujú nejaký futbalový zápas.

Odkašlem si. Chcem upútať Tylerovu pozornosť. Okamžite ku mne otočí hlavu a rozžiari sa mu tvár. Snake, na rozdiel od neho, nepohne ani brvou. Len nadáva na telku a usrkne si z piva.

„Ako dlho som spala?“ opýtam sa tichým zachrípnutým hlasom.

Tyler vyskočí na nohy a pribehne ku mne, takže sa mi zase rozbúši srdce. Dúfam, že zajtra sa už budem môcť lepšie sústrediť a srdce sa mi nezblázni vždy, keď sa na mňa zadíva, prihovorí sa mi alebo sa ocitne v mojej blízkosti. „Dvadsať minút,“ vyhlási.

Zmätene zažmurkám. Dvadsať minút? To nie je možné! Potom sa pozriem na hodinky a uvedomím si, že má pravdu. Ešte nie je ani sedem. „Aha. Takže pôjdeme na Times Square?“

„Áno. Chcem ťa vziať na večeru, preto dúfam, že si hladná.“ Nakrátko sa prestane usmievať a zdvihne obočie. Možno čaká, že budem niečo namietať.

„Áno, som hladná,“ prikývnem. Uvedomím si, že od skorého rána, keď som vstávala, aby som stihla ranné lietadlo, až doteraz som okrem kávy z automatu na letisku nemala nič v ústach.

Tyler sa opäť usmeje. „Takže o pol hodiny?“

„Dobre. Budem pripravená.“ Snake nám stále nevenuje nijakú pozornosť, a tak od neho odvrátim pohľad a zadívam sa na dvere do kúpeľne. Kývnem k nim. „Môžem?“

„Eden, nemusíš sa pýtať,“ rozosmeje sa Tyler. „Cíť sa tu ako doma. Len choď.“

Vzápätí obaja zamierime do izby. Tyler má oblečenie v skrini, ja v kufri na podlahe, takže sa naňho usmejem a bok po boku vojdeme dovnútra.

„Aj keď je to teraz tvoja izba, budeš si musieť zvyknúť, že si sem budem chodiť po veci,“ zažartuje, zatiaľ čo otvára dvere na skrini. „No neboj sa, vždy zaklopem.“

Vyvrátim oči dohora, chytím kufor a s vypätím všetkých síl ho hodím na posteľ. Neviem, čo si mám obliecť, preto pri otváraní kufra nenápadne pozorujem Tylera, či si berie ležérne, alebo elegantné oblečenie. Po niekoľkých minútach prehrabávania sa v skrini a zásuvkách bielizníka si na posteľ položí svetlohnedé nohavice a tmavomodrú rifľovú košeľu.

„Chystáš sa do kúpeľne, však?“

„Ehm.“ Rýchlo sklopím oči naspäť ku kufru a preglgnem. Cítim na sebe jeho oči. „Áno.“ Stojí pri okne a čaká, kým odídem. Chce sa prezliecť, a tak sa čo najrýchlejšie pohrabem v kufri, aby nemusel čakať pridlho. Vezmem niekoľko kúskov oblečenia a vyjdem z izby. „Nebude mi to trvať dlho. Len sa osprchujem.“

„Uteráky sú na druhej polici,“ zakričí za mnou.

Zatvorím za sebou dvere a ocitnem sa v obývačke. Snake sa už nerozvaľuje pred televízorom, hoci na obrazovke sa stále odohráva futbalový zápas. Vojdem do kuchyne a jeho hlava sa zrazu objaví za dverami chladničky. Drží v ruke fľašu. „Dáš si pivo?“

„Pivo?“ zopakujem. Jeho bostonský prízvuk nie je veľmi zrozumiteľný.

„Hej, pivo. Chceš alebo nie?“

„Jasné,“ prikývnem. Natiahnem ruku a čakám, ale trochu sa bojím, že svoju ponuku zoberie späť. Zo škatule však vytiahne fľašu Corony a podá mi ju. Toto je môj prvý večer v New Yorku, takže jedno pivo na oslavu nebude na škodu.

„Počkaj, otvorím ti ho.“ Z kuchynskej linky vezme otvárač, otočí sa znova ku mne a otvorí mi fľašu. Potom zoberie z pultu svoju fľašu a napije sa. „Nepovažoval som ťa za dievča, ktoré pije pivo.“

„A ja som ťa nepovažovala za chalana, ktorý mi ho ponúkne,“ odvetím žartom. „Vďaka za nápoj.“

Svojou fľašou cinkne o tú moju, ani čoby vravel vitaj. Zatiaľ čo s oblečením v jednej ruke a s fľašou piva v druhej zamierim do kúpeľne, znova sa napije.

„Nechceš nechať otvorené dvere, aby som na teba dobre videl?“

Otočím sa a s prižmúrenými očami sa naňho pozriem. Hoci evidentne máme každý trochu iný zmysel pre humor, verím, že tomu jeho sa po čase prispôsobím. „V nijakom prípade.“ Kolenom za sebou zatvorím dvere a potom ich pre istotu aj zamknem.

Príprava mi netrvá dlho, najmä preto, lebo si nemusím umývať vlasy. Len čo sa osviežim a zmyjem si mejkap, oblečiem sa. Nechám si rozpustené vlasy, dám si na seba ružovú sukňu a na biele tielko si vezmem rifľovú bundu. Vypila som takmer celú fľašu piva. Zvyšok spolu s pokrčeným oblečením, v ktorom som priletela, odnesiem naspäť do Tylerovej izby. Práve na seba strieka kolínsku. Svoju obľúbenú Bentley.

„Čo je?“ opýta sa.

„Áno, to je ono,“ prikývne. „Musím ti zaobstarať MetroCard.“

„Čože?“