DIVORÍŠA
3

LES NA OBLOHE

PARI THOMSON

Ilustrovala Elisa Paganelli

Elektronická kniha

GREENWILD: THE FOREST IN THE SKY

First published 2025 by Macmillan Children’s Books an imprint of Pan Macmillan Text copyright © Pari Thomson 2025

Illustrations copyright © Elisa Paganelli 2025

All rights reserved.

Preložila: Laura Prištáková, 2025

Zodpovedná redaktorka: Anetta Letková

Sadzba: Zuzana Ondrovičová

Vydalo: Vydavateľstvo Motýľ, s. r. o.

www.vydavatelstvomotyl.sk

Vydanie prvé. Rok vydania 2026

Tlač: TBB, a. s., Banská Bystrica, Slovensko, BN: 150342/01

Vydavateľstvo Motýľ, s. r. o.

Dunajská 48, 811 08 Bratislava, Slovensko

Telefón: 02/381 045 81

e-mail: info@vydavatelstvomotyl.sk

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN: 978-80-8164-439-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2026

Vo vydavateľstve Motýľ tiež vyšlo:

Divoríša 1: Svet za dverami

Divoríša 2: Mesto za morom

Pre Lily a Daniela

„Stromy sú svätyne. Ten, kto sa vie s nimi rozprávať, ten, kto im vie načúvať, sa dozvie pravdu.“

Hermann Hesse

1. kapitola

Nočná obloha bola posiata hviezdami, ktoré vyzerali ako strieborné iskričky, a Daisy Thistledownová snívala o Slezovom háji. Sen sa začínal vždy rovnako: svetelné lúče sa predierali cez hmlu zo Vzdychajúceho lesa, ligotali sa na okenných sklách veľkého, trblietajúceho sa skleníka a osvetľovali stôl prestretý na čaj pod hruškami v ovocnom sade. Svetlo stekalo ako med na tučné vežičky domu, ktorý sa ukrýval v konároch mohutného buka, odrážalo sa od okrúhlych okien a prechádzalo do kuchyne, kde pobehovala gazdiná. Na vydrhnutú dosku stola položila tácku s teplými čučoriedkovými mafinmi.

A potom sa sen zmenil. Svetlo zoslablo a potemnelo, a Daisy si všimla, že okenné sklá na skleníku sú rozbité a prázdne, vežičky Hniezda spustli, napadli ich obludné žihľavy, ktoré sa týčili až k oblohe. Ovocie v sade hnilo a z lesa zostala iba pustatina holých pňov.

Dnes večer sa zobudila s krikom, srdce jej búšilo a strach jej zvieral žalúdok.

Nie je to skutočné, pripomenula si a zaborila čelo do vankúša. Nie je. Nemôže byť. Kostlivci ešte nenapadli Slezový háj – zatiaľ. Lenže Daisy vedela, že mágia v Divoríši sa začína rúcať a nebezpečenstvo je veľmi blízko, akoby sa krčilo za oknom.

Daisy sa pohla a malý kocúrik, ktorý jej chrápal na hrudi, pokrčil ňufákom a prebral sa. Napoleon zdvihol hlavu, jedno striebornozelené oko na ňu hľadelo v tme. Špicaté biele fúziky sa mu zježili, akoby aj on myslel na Kostlivcov. Voda ticho a nepretržite špliechala o bok lode. Nemalo zmysel sa teraz snažiť znovu zaspať. Daisy stále búšilo srdce a škvŕkalo jej v žalúdku. Zabudla sa navečerať.

Vtom sa rozhodla, vykĺzla z postele, vyložila si Napoleona na plece a vyšla z kajuty. Keď sa ocitla na tmavej chodbe, vytiahla z vrecka dokonale okrúhle sklenené ťažidlo, ktoré sa pri jej dotyku rozžiarilo a začalo vyžarovať chladné svetlo. V ťažidle sa nachádzala bezchybná púpava, ktorá sa ligotala ako jemná strieborná prskavka. Daisina mama jej ho darovala predtým, ako odišla do amazonského pralesa, a priviedlo ju do Slezového hája – k mágii. Vtedy Daisy netušila, že ťažidlo sa v skutočnosti volá púpavolúč a je také vzácne, že je pravdepodobne jediné na svete. Nevedela, že jeho svetlo dokáže priviesť majiteľa k tajným dverám magického sveta alebo že funguje ako kľúč do týchto skrytých vchodov pre ľudí s mágiou aj bez nej.

Vynikajúco slúžilo aj ako baterka.

Daisy sa zakrádala po chodbe a pomocou jeho žiary sa snažila vyhnúť vŕzgajúcim častiam podlahy. Schodisko, ktoré viedlo na palubu, zdobili vyrezávané popínavé rastliny, ruže z dreva príjemného na dotyk. Vonku vanul studený vetrík a obloha bola posiata tisíckami trblietavých hviezd. Na obzore sa ligotali špirálovité mušľové veže Divohradu a osvetľovali tmu.

Daisy sa rukami oprela o zábradlie lode a zhlboka sa nadýchla. Cítila, ako sa jej uvoľňuje hruď. Vedela, že by v noci zrejme nemala byť vonku sama, ale potrebovala cítiť vietor na tvári. Potrebovala sa aj najesť a za sťažňom na zadnej palube sa ukrývala plechovka sušienok, ktorá by dokonale poslúžila ako polnočná maškrta.

No na palube sa nachádzal už niekto iný. Priblížila sa k nej tmavá postava, zatienila svetlo hviezd – a Daisy vykríkla.

Max Marina, kráľ Divohradu, nemohol spať. Celý deň pracoval a cítil, ako mu v žalúdku rastie nepokoj a stúpa mu do hrdla, až mal čo robiť, aby sa nahlas nerozkričal. Nechal svoju korunu na nočnom stolíku, vykĺzol z paláca a po tichých uliciach a pozdĺž okrajov trblietavých kanálov zamieril do prístavu.

Vybral sa rovno k Veľkému Slezu a na prove zbadal osamelý horiaci lampáš. Práve sa šplhal na zadnú palubu, kde s istotou vedel, že sa za sťažňom ukrýva plechovka sušienok, keď sa pred ním vynorila tmavá postava.

Max vykríkol a nadskočil meter do vzduchu.

V tej istej chvíli sa postava rozdelila na dve časti a jedna z nich vystrelila k nemu. Max spadol na zem a zdvihol zrak.

„Daisy? Si to ty? Čo tu robíš?“

„Max? Čo tu TY robíš? Ja predsa na tejto lodi spím.“

„Viem,“ odvetil, vyškriabal sa na nohy a vymotával si Napoleonove pazúry z vlasov. Daisy sa zrazu rozosmiala.

„Prepáč,“ ospravedlnila sa a lapala po dychu. „Ibaže… to ako si zajačal. Znel si ako malý netopier!“

Max sa na ňu zamračil, no vzápätí ho úplne premohla absurdnosť celej situácie. Obaja sa smiali a chichotali tak veľmi, až im po lícach tiekli slzy.

Nakoniec sa udychčaná Daisy zviezla na zem a vybrala zo skrýše plechovku sušienok. „Tu máš,“ povedala a podala mu ju. Max si vzal jednu sušienku a strčil si ju do úst.

„Hmm.“ Bola to ruská korenistá sušienka, jedna z mnohých, ktoré upiekla Rozalija Volkovová, kostymérka putovného divadelného súboru Nautilus. Keď prvýkrát prišli do Divohradu, vzala si Maxa a Daisy pod svoje ochranné krídla. Nautilus opustil mesto predchádzajúci deň a zobral so sebou aj posledného člena Maxovej rodiny. Max preglgol a spomenul si na drobné telíčko svojej netere, ktorú Rozalija držala v náručí ako rozzúrenú matriošku, keď plávali preč. Annika mala dvanásť mesiacov a bola hrdou majiteľkou dvoch ostrých zubov a najsilnejších pľúc v Hlbomorí. Už nebola tým tichým, spokojným dieťaťom, ktoré Max prvý raz videl uložené v šatke na širokej hrudi jej otca. Po Alexejovej smrti sa jej oči zväčšili od zmätku a plakala dlho do noci, nerozumela, prečo neprichádza. Možno preto Max sotva zniesol pohľad na ňu. Akoby sa díval na svoj žiaľ.

„Alexej bol náš kapitán,“ povedala Rozalija a energicky smrkala, keď sa flotila pripravovala na vyplávanie. „Želal si, aby Annika vyrastala v divadle Nautilus. No zároveň chcel, aby poznala svojho strýka.“ Vložila rozzúrené dieťatko Maxovi do náručia a ono ihneď začalo kvíliť ako policajná siréna. Max sa mykol a takmer ho pustil.

„To je v poriadku,“ ubezpečila ho Rozalija a rýchlo zachránila situáciu. „Časom to príde.“ Lenže Max si tým nebol istý. Nebol si istý ničím, okrem hanebnej úľavy, ktorú pocítil, keď flotila Nautilus s Annikou na palube odplávala cez lagúnu.

Preglgol a pozrel sa na Daisy. „Ani ty nemôžeš spať?“

„Nie.“ Dojedla sušienku a oprášila zo seba omrvinky. Dlhé tmavé vlasy mala stiahnuté do chvosta a v tmavohnedých očiach sa jej zračila úzkosť. „Stále myslím na Slezový háj. A na mamu.“

Max hľadel na jej tvár, ktorá v mesačnom svite vyzerala veľmi bledo.

„Ja, ehm, vydal som dekrét,“ utrúsil. „Každý Divohradčan, ktorý podporí Kostlivcov, je vlastizradca.“ Teraz, keď bol kráľom, mal na to plné právo, čo sa mu stále zdalo také neuveriteľné a desivé, že sa mu chcelo smiať alebo možno aj zvracať.

„Fajn,“ odvetila Daisy a dovolila Napoleonovi, aby jej skočil do lona. „Záchranná misia odchádza do amazonského pralesa zajtra. Platí, že ideš s nami, však?“ Letmo sa naňho pozrela a potom odvrátila zrak.

„Jasnačka,“ prisvedčil Max a rozhodol sa nespomenúť fakt, že jeho poradcovia boli momentálne zásadne proti. Chcel sa načiahnuť a chytiť Daisy za ruku, no v poslednej chvíli sa zastavil. „Nenechal by som si to ujsť za nič na svete.“

2. kapitola

Nasledujúce ráno mala Daisy od vyčerpania červené oči a zívala tak silno, že si takmer natiahla sval v sánke. Zostala hore a rozprávala sa s Maxom, až kým okraje oblohy nezbeleli a oblaky sa na obzore nezoskupili do tvaru ružových penových cukríkov.

Keby ste jej pred dvomi mesiacmi povedali, že sa bude s Maxom rozprávať radšej ako s kýmkoľvek iným na svete, zasmiala by sa. Spočiatku ho nemala rada – v skutočnosti ho nenávidela. Bol hrozne náladový, správal sa povýšenecky a zjavne ju tiež nenávidel. Lenže všetko sa zmenilo. Daisy si spomenula, ako spoločnými silami zachránili Divohrad a porazili vojvodkyňu: ženu, ktorá spolupracovala s Kostlivcami.

Predstava, že Max pôjde s nimi do amazonského pralesa, v Daisy vyvolala pocit, akoby prehltla kúsok slnečného svetla. Maxove čierne vlasy trčali na všetky strany a červené materské znamienko pod pravým okom vyčnievalo ako rozpučená jahoda. Bol tvrdohlavý, bystrý a sarkastický a Daisy ho mala rada viac ako kohokoľvek iného okrem ostatných členov Klubu o piatej. A, samozrejme, mamy.

Pri pomyslení na mamu preglgla. Myslela na jej dlhé tmavé vlasy, úsmev, vôňu atramentu a jazmínu. Znovu si vybavila jej tvár v deň, keď sa s ňou mama rozlúčila, odišla do Peru pracovať na novom článku a nikdy sa nevrátila. Až neskôr Daisy zistila, že ju zajali Kostlivci.

Chýbala jej tak veľmi, akoby ju neustále sužovala horúčka. Chýbalo jej, ako sa mama smiala na svojich zlých vtipoch, až pripomínala šibalské dieťa, a nie svetoznámu novinárku. Chýbalo jej, ako jej hodiny čítala rozprávky na dobrú noc, až kým obe nezaspali, ako si vymýšľali honosné pikniky s čímkoľvek, čo našli: čerstvý chlieb s maslom a staré karamelky, sendviče s medom a fľašky limonády, veľké červené čerešne a hriešne čokoládové eclairky, ktoré mama obľubovala najviac na svete. „Pikniky by vždy mali byť prehnané,“ tvrdila. „Ako všetky najlepšie veci v živote.“ Nikdy nerobila nič polovičato. Premýšľala rýchlo, rozprávala úprimne, smiala sa nahlas a odpúšťala ľahko.

Bez mamy si Daisy pripadala neukotvená – ako strom bez koreňov. A odkedy zmizla, hnal ju iba jediný impulz: nájsť ju a zachrániť.

„Dnes večer odchádzame,“ oznámila Napoleonovi. „Len čo vyjde mesiac.“ Potom sa zamračila a sklopila zrak. Palubu lode pokrývali biele ústrižky a ďalšie sa vznášali všade okolo nej. Nad Divohradom prelietaval kŕdeľ havranov a rozhadzoval toľko papierov, až sa na chvíľu zdalo, že letnú oblohu zahalili snehové vločky. Sledovala, ako zvlnené zdrapy pristávajú na každom schode a rohu ulice, kĺžu sa po dláždených uličkách ako konfety, plavia sa po kanáloch ako staré lupene a vytvárajú záveje čistého bieleho papiera na každej palube, markíze a streche.

Napoleon sa na jeden vrhol s naježenými fúzmi. Daisy si kľakla, aby si ho prezrela, a zbadala svoju tvár.

Fotografia zrejme vznikla počas jej krátkeho a nešťastného pobytu na internátnej škole. Mračila sa na fotoaparát a jej obočie vyzeralo hrozivo.

Pod fotkou sa vynímali dva riadky.

HĽADÁ SA: Daisy Thistledownová, botanička

ODMENA: 1 000 zlatých mesačných pencí

Daisy sa rozhliadla a zatočila sa jej hlava. Presne vedela, kto za tým stál.

„Kostlivci,“ povedala Artemis, keď Daisy pribehla k zadnej vyvýšenej palube a v ruke zvierala papier. Mala pocit, akoby zletela z útesu a jej žalúdok bol stále niekde uprostred pádu.

Artemis bola veliteľkou Slezového hája, jedného z najväčších vreciek Divoríše. A zároveň bola Daisinou starou mamou, najmúdrejšou a najsilnejšou botaničkou, akú kedy Daisy stretla. Ona bude vedieť, čo robiť.

„Nepanikár,“ dodala Artemis rázne. „Kostlivci sa vyžívajú v šírení strachu a rozporov. Chcú, aby sme sa báli.“

„Ale prečo idú po mne?“ spýtala sa Daisy a zvalila sa na sud, ktorý slúžil ako stolička. „Ako vedia, kto som?“

„Netuším,“ odvetila Artemis pomaly. „No musíme byť opatrní. Odmena bude pre mnohých neodolateľným pokušením.“ Chytila Daisy za ruku. „Nech sa stane čokoľvek, budeš pri mne. Ja som tvoja stará mama a ochránim ťa za každých okolností.“ Zovretie v Daisinom žalúdku mierne povolilo.

Daisy si sotva pamätala svojho otca, ktorý zomrel, keď mala tri roky. Vybavovala si hrejivé mumlanie jeho hlasu, jeho vôňu po daždi a santalovom dreve, no netušila, že jeho mama – jej stará mama – žila v Divoríši. Dokonca nemala ani poňatia, že nejaká Divoríša existuje.

Divoríša.

Aj po toľkých mesiacoch ju pri pomyslení na ňu zaplavilo šťastie. Divoríša bola tajný svet, ktorý žiaril mágiou a prekvital rastlinami, ktoré už neexistovali v nemagickom svete alebo v „Sivosvete“, ako ho tu nazývali.

Mama, samozrejme, nič z toho Daisy neprezradila. Nepovedala jej, že v Divoríši rastú stromy z mliečnej čokolády, že sa tam nachádzajú obrovské leknoloďky a semienka, ktoré vás dokážu urobiť neviditeľnými, a aj celý rad nebezpečných, jedovatých a absolútne odporných rastlín, ktoré vám vždy rady odhryznú ruku alebo vás omráčia.

Nepovedala Daisy, že v každej krajine sveta sa ukrývajú dvere do Divoríše, ktoré sú viditeľné iba pre ľudí so zelenou mágiou. A rozhodne jej nepovedala, že je botanička – osoba, ktorej rovnaká mágia prúdi v žilách.

Daisy položila ruky na drevené zábradlie lode a zo živého dreva vyrástol malý výhonok, ktorý rozvinul listy a do vzduchu vypustil práškový peľ. Napoleon na jej pleci si mrzuto kýchol, no Daisy sa tentoraz nezasmiala.

„Dnes večer vyrazíme do amazonského pralesa,“ oznámila Artemis. „A zatiaľ si dávaj pozor, Daisy. Neopúšťaj loď. A nikomu never. Kostlivci každým dňom silnejú a nevieme, čo plánujú.“

Daisy cítila, ako sa jej na zátylku zježili všetky chlpy. Kostlivci boli bezohľadní, nebezpeční a odhodlaní napadnúť Divoríšu a privlastniť si jej mágiu. Väčšina z nich pochádzala zo Sivosveta, no niektorí boli pôvodne botanici, ktorí zradili svoje korene, a tým postupne ničili mágiu, s ktorou sa narodili. „Kostlivcov poháňa chamtivosť,“ povedala raz Artemis Daisy. „Večne neuspokojená. Čím viac si jej berieš, tým viac po nej prahneš.“ O ich vodcovi sa veľa nevedelo, no chýry o jeho krutosti sa šírili rýchlo a nekontrolovateľne ako oheň.

„Počul som, že jedáva deti,“ tvrdil jeden chlapec.

„Ja som počul, že zbiera ich zuby.“

„A ku mne sa dostalo, že sa nazýva kráľ Kostlivcov, lebo zbiera duše, ktoré potom nosí ako plášť.“

Nech už bola pravda akákoľvek, Kostlivci a ich vodca nepochybne predstavovali najväčšiu hrozbu, akej kedy magický svet čelil. Kráľ Kostlivcov mal zbraň, vďaka ktorej bol takmer neporaziteľný: rastlinu s názvom smrtiak, ktorá mu umožňovala odobrať botanikom mágiu a privlastniť si ju. Smrtiak bol tiež známy ako „semienko smrti“, pretože krádež svojej mágie prežila iba hŕstka ľudí.

Daisy sa striasla a Artemis zdvihla obočie.

„Odkiaľ sa vzal?“ Daisy sa nervózne pohrávala s okrajom rukáva. „Ten smrtiak.“ Táto otázka ju znepokojovala, ako keď sa jazyk dotýka uvoľneného zuba.

„Nuž.“ Artemis hľadela na prístav a sledovala, ako dve čajky bojujú o kus vyprážaného zemiaka. „Ide o mimoriadne vzácnu a nebezpečnú vec. Objavuje sa na čiernom trhu asi raz za desať rokov. No nikto nevie, odkiaľ pochádza.“

Daisy pomyslela na mamu, ktorú väznili Kostlivci, a žalúdok jej opäť zovrelo zúfalstvo. „Dajú sa zničiť?“

„Ach, Daisy,“ povzdychla si Artemis. „Na túto otázku nemôžem odpovedať.“ Jedna čajka konečne vyhrala bitku o zemiak a s víťazoslávnym škriekaním odletela preč. Artemis sa znepokojene zadívala na svoju vnučku, hľadela na jej bledé líca a zaťaté päste. „Potrebuješ dobré raňajky,“ vyhlásila rázne, „no najprv ťa chcem o niečo požiadať…“

Koniec ukážky