Knihu finančně podpořila Nadace Český literární fond.

© Eva Karlíková, 2026

© Maraton, 2026

ISBN 978-80-88411-48-2

Domnívám se, že naše země může být vskutku zábavná (čímž myslím nejen tragická). Že v naší zemi je zapomnětlivost velmi běžná, a to v souvislosti s potlačením. Potlačením našich ran, našich vlastních chyb, ale také nespravedlivě způsobené bolesti, útlaku, ztrát. Navzdory tomu však dál pozvedáme číše a jsme veselí. 

Nino Haratischwiliová, Osmý život (pro Brilku)

Mapa Gruzie

PROLOG

Je začátek září 2024. Letadlo do Tbilisi má dvě hodiny zpoždění. Sedím na letišti v kazachstánském Aktau. Lamentuju, mohla jsem déle zůstat ve Fort Ševčenko, vesnici kousek odsud. Vesnice dnes pojmenovaná po ukrajinském umělci Tarasu Ševčenkovi dodnes udržuje muzeum věnované jeho životu, včetně zemljanky, sklepního příbytku, kde jako vyhnanec z ukrajinské domoviny trávil roky v exilu. To místo bylo mojí poslední zastávkou po cestě Střední Asií. Neklidně posedávám v letištní kavárně a čekám na zpožděné letadlo – na přesun do další destinace, kde snad na nějakou dobu zakotvím. Odkázaná na tvrdou židli, s krosnou věrně opřenou o kolena, nazutými pohorami a knihou vytaženou na klíně.

Nedočkavost mi stejně nedovolí, abych se znovu začetla. Autor téhle bichle o cestách starou hedvábnou stezkou, britský diplomat Fitzroy Maclean, by ze mě asi radost neměl. Nezbývá mi tak než se nad svým dvouhodinovým údělem netrpělivosti pousmát. Cuknutím koutků mi zároveň dochází, že jsem už asi patnáct minut strávila bezduchým pozorováním cestujících s kufříky na kolečkách, kteří kavárnou a přilehlým prostorem bezcílně korzují. Mému obzoru tak neunikne muž, který rázně vykročí z prostoru pod letovou tabulí směrem do kavárny. Rozhlíží se, hledá místo k sezení. Nojo, však se přidej, bleskne mi hlavou. Vysoký muž už si očividně svoje místo vybral. Za pár vteřin tak kladně odpovídám na jeho dotaz, zda si smí přisednout.

Může mu být kolem padesátky. Nemůžu si pomoct – podle jeho výšky a ostrých rysů obličeje na první dobrou hádám, že jde o Slovana. Ruský rodilý mluvčí to ale není. Vyzvídá, odkud jsem. Odpovídám bez potřeby tajit svoji identitu a otázku mu vracím.

„Já jsem taky z Česka,“ odpovídá v ruštině a směje se. Pán asi rád vtipkuje. Co by Čech pohledával tady, v tomhle skanzenu betonových paneláků a kantýn plných přeslazených kompotů a olejem nasáklých sleďů? Pravdivost jeho odpovědi hned prověřím: „Tak to si můžeme povídat česky.“ – „Jo, můžeme. Já jsem Jirka,“ překvapí mě plynulou češtinou.

Jak že to říkali moji spolupasažéři ve vlaku z Nukusu? „V životě jsme nepotkali žádného Evropana, vyfotíš se s náma?“ Nečekaná přítomnost krajana v tomhle zákoutí je tak pro mě milým překvapením.

Jirka taky čeká na letadlo do Tbilisi. Prý má turné po služebkách – z Taškentu, přes Aktau, do Tbilisi… a pak do Moskvy.

Aha? Tak do Moskvy!

Ukrajina, Evropa, Rusko, Gruzie. Zásadní geopolitická témata dnešní doby mého společníka očividně hodně pálí. Zdá se, že se dobře orientuje v tomhle regionu – na pomezí Evropy a Asie. Koneckonců i ve vnitropolitických otázkách zemí, ve kterých obchoduje. Však už taky sype jedno moudro za druhým.

„A co Gruzie? Co říkáš na to současný utahování šroubů?“ vyzvídám s poznámkou o nedávných ostrých zásazích policie proti demonstracím.

Takzvaný zákon o zahraničních agentech, který gruzínský parlament schválil navzdory občanské nevoli a masivním protestům v květnu 2024, Jirka nevnímá jako problém.

„Gruzie je nezávislá země. Můžou si dělat, co chtějí, bez zasahování Západu, ne?“ Zákon prý představuje nutný krok k větší nezávislosti země. Hm, vážně? Nezávislosti vůči komu?

Jeho byznysový pohled teď přede mě háže několik otázek. Jirka, obchodník, co i po roce 2022 obráží Rusko, jako by se nechumelilo, a otevřeně říká, že střílet vodním dělem do davu a zatýkat protestující je v pořádku, že to dokazuje nezávislost země a že do očí bijící paralela s jinými autoritářskými režimy není ničím znepokojivým.

Nenechávám se konfrontačně unést – snažím se, co to jde. „A co političtí vězni, ti jsou taky v pořádku? Rozsudky a nálepka extremismu za projev jakéhokoliv nesouhlasu? A co zavraždění novináři?...“ Pokládám další otázky se zvědavostí, zda svojí argumentací vybruslí z nepříjemné konfrontace.

Jeho myšlenky se ale přesouvají k jinému cíli – najít bar, kde by nám nalili panáka. Očividně nechce spontánní setkání dvou krajanů zničit rozepří o politice. Ne že bych sdílela jeho nadšení pro alkohol, chvilka chůze by mi ale docela prospěla, a tak se podvolím. Zvedáme se z tvrdých židlí nudné kavárny a vyrážíme objevovat další zákoutí malého letiště. Hbitě se rozpřahuju a nahazuju batoh, zatímco on poklidně táhne svůj kufřík na kolečkách. Pátrání po baru nám netrvá dlouho. „Já si jen srknu,“ obeznamuju mého společníka, zatímco usedám za rozviklaný barový stolek. Panák mi přistává pod nosem, chápu se ho ze zdvořilosti, rozhodně ne z touhy zapíjet geopolitiku vodkou.

Jirkovi válka na Ukrajině očividně převrátila plány s jeho zahraničními investicemi. Detaily neznám. Z ostrosti jeho rozhořčení si je tak můžu jen domýšlet. V jeho výčtu negativ ale chybějí případy zločinů proti lidskosti, počty zabitých, zmrzačených nebo doživotně traumatizovaných lidí i příběhy rozdělených rodin. Zdá se, že tuhle lidskou bilanci mezi dnešními „geopolitickými výzvami“ do svého světonázoru nehodlá včlenit.

A teď zpátky: Gruzie, Rusko, Evropa, Ukrajina... Konverzační střety o geopolitice, které neberou konce. Názory, zkušenosti, a hlavně emoce. Z balíčku vzpomínek vytahuju jednu asi tři týdny starou: uzbecký Margilan. Na první pohled roztomilý stařeček v obchodě s alkoholem. Měl už slušně popito. Jen co se dozvěděl, odkud pocházím, důrazně zvýšil hlas: „Tvůj prezident se jmenuje Petr Pavel, že?“ Dřív než jsem stihla reagovat, už po mně se zlostným pohledem štěkal: „Tak mu laskavě vyřiď, ať přestane podporovat fašistický režim!“ Tehdy jsem se samým ztuhnutím ani nezmohla na odpověď.

A teď, v září 2024 – chvíli před odletem do místa, kde se teď tyhle geopolitické otázky lámou zřetelněji než dřív, si znovu potvrzuju, jak silně umí politika a rozdílnost světonázoru rozdělit a probudit předsudek, někdy až nenávist. Jako by panák na letišti znovu připomněl, jak křehké je přesvědčení o sdílené realitě. A jak snadné je odsoudit.

Ptám se sama sebe, jestli tuhle konfrontaci s náhodným společníkem potřebuju. Moje vnitřní já ani nezvedá obočí a střílí zpátky: „Potřebuješ.“

Jako by právě tyhle situace totiž znovu učily dívat se na lidi nejdřív jako na ně samotné – s jejich jedinečnou minulostí, křivdami, emocemi – a teprve pak na jejich světonázor nebo víru. Ne obráceně. Jak že to psal Karel Čapek? Ve stejném roce, kdy se Hitler stal německým kancléřem, od něj vyšlo v Lidových novinách něco, co mě vždycky vrátí do latě:

„... Jeden z velmi obecných znaků našeho života je nedostatek vztahu k osobnosti. Hodnotíme lidi podle jejich nebo svého světového názoru, podle věr, stanovisek a programů; konáme to s takovou dogmatickou sufizancí, že ze samé zásadnosti zapomínáme pozorovat a poznávat lidi jakožto skutečné osobnosti. Stačí nám, že ten a ten je mužem jiného politického nebo kulturního přesvědčení než my: i budiž popřen, zavržen a prohlášen za neplatného.“

Lehce se s Čapkem na první dobrou souhlasí. Jak moc tomu ale sama dokážu dostát? Netuším a hádat si netroufám. Dnes jsem bohužel neobstála. Dochází mi ale, že si Čapkův přístup musím okamžitě osvojit. Nebo se k němu aspoň přiblížit. Jinak během následujícího roku v Gruzii, uprostřed její společnosti – už roky tolik polarizované – nenasbírám to, co opravdu hledám: postřehy, názory a zkušenosti lidí z různých společenských vrstev, uprostřed země přerovnávané v přímém přenosu. V turbulencích, které jim mění denní rituály pod rukama. Pokud chci opravdu naslouchat a přivézt z Gruzie víc než potvrzení vlastních názorů, víc než chuť vína a místního chačapuri, víc než výhledy z horských hřebenovek, víc než adrenalin z případných protestů a policajtů s obušky, musím odložit vlastní škatulky. A to se teď, před odletem do Tbilisi, znovu učím. A v duchu za Jirku, který si směle přisedl, děkuju.

I. PŘEDTÍM, NEŽ BUDE ROZHODNUTO

(září a říjen 2024)

Tbilisi, sídliště Gldani

V letištním kiosku kupuju zapalovač s kazašskou vlajkou. Je to cetka, i tak se ale do téhle koupě pouštím. Chci mít dárek pro Andra, kamaráda z Tbilisi, který mi obětavě hlídal kufry, zatímco jsem s batohem obrážela Střední Asii. Pamatuju si, jak tehdy vykouřil krabičku denně, zapalovač bude určitě ideální dárek.

Nastupujeme do letadla, s Jirkou se loučím. Kdo je zač, co pohledával v Aktau a co přesně bude dělat v Tbilisi? Nevím. Ostatně ani on o mně. Svoji roli ale v mojí cestě sehrál. Po příletu do Tbilisi na sebe jen mávneme a dál jdeme vlastním směrem.

Andro mě vyzvedává. Letmo sahám do kapsy a ujišťuju se – modro-žlutý zapalovač je na svém místě. Teď ještě najít Andra. Tbiliská letištní hala naštěstí není tak velká, aby mi jeden známý obličej unikl. A ačkoliv by popis tmavého plnovousu, mohutné postavy a černých očí odpovídal většině mužského zastoupení v příletové hale, nakonec svého obětavce v hloučku rychle poznám. Pátá hodina ranní pro něj prý není žádný problém – až na ty unavené oči. Rovnou z letiště míříme do nonstop supermarketu. Přesně si pamatuje, jaké vymoženosti gruzínské kuchyně mi chutnají nejvíc: badridžani, sulguni, Saperavi. Všechny tyhle názvy teď pracně vyhrabávám z hloubi paměti. Badridžani – lilková roláda s kousky vlašských ořechů, sulguni – tučný kravský sýr, Saperavi – tmavé ovocité červené suché víno.

Andro je všechny postupně háže do košíku. Za hodinu už sedíme v jeho bytě na sídlišti Gldani na okraji Tbilisi. Na stole nakrájený sýr, kuře s křupavou krustou, sklenice vína. Ta opěvovaná gruzínská pohostinnost mi v tu chvíli přijde nepředstíraná a upřímná.

Co půl hodinu mizí můj hostitel na balkon si zapálit. Popíjíme kafe, a přestože cigaretám dvakrát neholduju, přidávám se a sahám po právě srolovaném tabáku. Androva natažená ruka škrtá zapalovačem. Kouř mi v tu chvíli přestává vadit, naopak – přirozeně zapadá do koloritu sídliště, které se před námi rozprostírá jako na dlani. Zírám na masivní šedobílé krychle. S každým vydechnutím kouře se náš výhled na chvíli noří do dýmu. Hala bala poskládané balkony, které se div nerozpadnou. Omítka jen někde. Moře betonu. Taková relikvie předchozích desetiletí. Štěkot všudypřítomných pouličních psů. Zarostlá džungle namísto parku a skoro před každým vchodem veranda, kde se chlapi scházejí na vrhcáby a večerní popíjení.

Po kávě přichází na scénu Saperavi – klasická gruzínská kombinace. Dobrovolně tak vplouvám do nového životního stylu. Lokty opíráme o zábradlí balkonu, scenérie před námi mezitím rozjasňuje barvy. Jemné ranní paprsky postupně přechází v polední parno. Za chvíli už slunce pálí do oken a rozpaluje asfalt v ulicích.

Andro je čerstvý třicátník. Jeho kouty, jemné vrásky na čele a delší vous mu ale přidávají pár let navíc. Směje se skoro bez přestávky. Přes všechny ty cigarety, které denně vykouří, mě stejně pokaždé zaskočí bělost zubů, které při každém vtípku ukáže.

„Co máš v plánu na další dny?“ ptá se. Neříkám mu všechno. Vyprávím o univerzitě a svém výzkumu, „něco jako antropologie,“ odpovídám částečně popravdě a vím, že detailní název programu a institutu by mu stejně nic neřekl. Zvědavost mu vracím: „Jak se chystáš na parlamentní volby? Chodil jsi v květnu na protesty? Co říkáš na vládu?“

Mluvíme anglicky a já tak nějak samozřejmě předpokládám, že Andro patří k té části gruzínské populace, která před pár měsíci stávala noc co noc před parlamentem: hodiny v davu, mezi slzným plynem a vodními děly. K těm, kteří teď netrpělivě čekají na parlamentní volby s nadějí, že vláda, která před pár měsíci násilně rozháněla davy, je na odchodu.

Zaskočený mým výběrem tématu Andro zvážní: „Jo, ty narážíš na ten zákon o zahraničních agentech? Hele, to je v pohodě, neboj, tobě se nic nestane. Vláda to myslí dobře. To jenom zní jako strašák. Lidi, kteří chodí na protesty, jsou zmanipulovaní – zvykli si na peníze ze Západu. Myslím, že je dobře, že s tím zákonem vláda přišla. Už bylo načase, jinak by to tady ovládaly cizí organizace a my bychom přišli o naše tradiční hodnoty, naši kulturu...“

Co myslí těmi „tradičními hodnotami“? V jeho odpovědích se prolínají dvě hlavní linky: křesťanství a rodina. A přitom – do kostela nechodí, za věřícího se nepovažuje, žije sám, rodiče vídá jednou za půl roku a moc o nich nemluví. V čem přesně jsou tedy pro něj ty „cizí organizace“ hrozbou? To už se mu objasnit nepodaří.

Andro vyrůstal na tomhle sídlišti s rodiči a dvěma sourozenci. Na cestování nikdy nebyly peníze. Vychodil nejbližší základku a pak střední hoteliérskou školu. O jeho dětství v devadesátých letech, kdy Gruzii protkávala bída, války a kriminalita, ani nemluvě. Vždycky si prý vydělával prací za barem. A jeho sen? Jednou si otevřít vlastní podnik někde v centru, být svým pánem. Pohostinství ho baví, i anglicky se prý naučil právě tam, když turisté sedávali u piva. A co se těchto voleb týče, na ty se prý ani nechystá. „Nevím. Asi se mi nebude chtít,“ mávne rukou.

Jako by mezi námi opět prasklo sklo. „A nevadí ti, že o tvojí budoucnosti budou rozhodovat jiní?“ ptám se.

„Jak to myslíš?“ nakloní hlavu do strany. „Můj hlas toho zase tolik nezmění. Pro mě je hlavní, aby byl klid, aby se už neválčilo. Opozice je rozdrobená, ta převrat neudělá. A vláda? Ta má dost silnou pozici na to, aby si ji uhájila i bez mýho hlasu.“

Den strávený pozorováním sídliště uteče, ani nevím jak. S večerem je potřeba vyklidit prostor. A tak postupuju podle zajeté formule: pohory utáhnout tak akorát, nahodit krosnu a dotáhnout popruhy. Tentokrát beru do ruky i objemný kufr a jen tak tak se nasoukám do úzkého výtahu.

Před panelákem už čeká taxík. Míříme do centra – do čtvrti Vera, kde zůstanu minimálně do voleb. Ty budou na konci října. Za měsíc a půl.

Projíždíme uličkami sídliště a pak na chvíli míjíme přehradu – místní tbiliské moře. Zvednu oči k mohutnému památníku Gruzínské kroniky. Široké obelisky mi na okamžik zmizí z dohledu, do toho mi v hlavě znovu naskočí Androva slova: „Asi se mi nebude chtít… Můj hlas toho zase tolik nezmění.“

Vážně takhle vypadá svoboda v jeho podání?

A jak to jde dohromady s „tradičními hodnotami“, které tak zarputile brání, a přitom je nedokáže ani pořádně pojmenovat? Co když je ta nálepka jen pohodlná zástěrka pro všechno, co je domácí a neměnné, pro věci, u kterých se předem počítá s tím, že se o nich nebude diskutovat, natož přemýšlet kriticky?

Protože přístup ke svobodě ve stylu „můj hlas nic nerozhodne“ je pro takový svět vlastně ideální. Udržuje klid. Nepokládá otázky. A nenutí ke změnám.

Tbilisi, čtvrť Vera

S kufrem a krosnou se šnečími kroky škrábu do pátého patra bez výtahu. Vcházím do prostorného bytu s vysokými stropy. Na jedné ze stěn visí Polibek od Gustava Klimta, v knihovně anglické vydání Osmého života (pro Brilku) od gruzínsko-německé autorky Nino Haratischwiliové. Z balkonu široký výhled na střechy pod námi – směs plechu a cihel –, ze kterého vystupují prosklené hrany hotelu Radisson.

„Pod domem je pekárna. Každé ráno tam kromě chleba dělají i lobiani a nazuki,“ vypíchne jednu z hlavních předností mého dočasného bydliště moje nová spolubydlící Tyna s chválou na výdobytky gruzínských pekáren: lobiani – placku s fazolovou náplní a nazuki – sladkou, rozinkami plněnou obdobu gruzínského chleba. Tyna je Polka, drobná blondýnka s roztomilým hlasem, která by ani mouše neublížila. Do Tbilisi přijela před půl rokem s hromadou otázek a se zvědavostí. Dokončuje svoji dizertaci o dědictví stalinismu. „Docela timely topic,“ zasměju se hned při jedné z našich prvních konverzací. V té větě se schovává i něco dalšího: lehké ohlédnutí za tím, že ani tady se minulost nikdy úplně neodlepí od přítomnosti. A co teprv, jak zamává s budoucností, která číhá za rohem!

Co přinesou tyhle volby? Opakuju si to dokola a zaháním „co kdyby“, než mi přeroste přes hlavu. Skládám svůj itinerář: rozhovory s novináři, výjezdy do regionů, lekce gruzínštiny. Pokus proniknout co nejhlouběji do místní společnosti, navnímat ji a pochopit – nakolik mi to sama dovolí. Do voleb chci stihnout maximum. Mám na to šest týdnů.

Stejně se ale točím pořád dokola kolem jedné věci: toho zákona, kvůli kterému se atmosféra v zemi během pár týdnů tak moc proměnila. Najednou je kdekdo ve střehu: hlavně ta část společnosti, která doopravdy váží význam slova „svoboda“ – slova tolik opěvovaného na náměstích, v ulicích i ve státní hymně. Jako by to slovo bylo národní mantrou.

Svoboda. Gruzínsky „თავისუფლება“ (tavisupleba) se dá rozdělit na „თავი“ (tavi) – tedy „svůj, sebe, vlastní“ nebo taky jako „hlava“ – a „უფლება“ (upleba) – tedy „svolení“ nebo „oprávnění“. Dohromady tedy něco jako „svolení hlavy“ nebo „vlastní oprávnění“. Stručné a výstižné. Slovo, které v téhle zemi prorůstá do konkrétních životů i dynamiky celé společnosti.

Etymologie je jedna věc. To, jak se význam slov přelévá do praxe, je věc druhá. Nakolik se tohle „svolení hlavy“ promítá do křižovatky, na které dnes gruzínská společnost stojí? Kolik svobodného prostoru ještě může zůstat pro nestranný úsudek v hlavách lidí, kteří kvůli novému zákonu mohou přijít o přístup k nezávislým informacím – a spolu s ním i o práci nevládního sektoru, který stojí na politické nezávislosti? Jak svobodný může být úsudek v prostředí, kde chybí kritické hlasy vůči moci, která rozhoduje o chodu země?

Podobnou otázku si nejspíš kladou i ti, kteří ještě nedávno stáli na demonstracích proti zákonu o zahraničních agentech. Hodiny v davu, než je policie rozehnala slzným plynem a vodními děly. Něco jim říká, že nadcházející volby nebudou jen o stranách ani o jednom volebním období. Cítí, že nejde jen o čtyři roky, ale možná o poslední šanci demokraticky zvrátit obrat k autoritářství, který vláda po únoru 2022 krok za krokem urychluje. Důkazem je nová legislativa, protlačená navzdory protestům a mezinárodní kritice. Nejde o jednorázový přehmat, ale o součást širší strategie.

Oficiálně „Zákon o transparentnosti zahraničního vlivu“. Proevropsky smýšlející Gruzínci mu neřeknou jinak než „ruský zákon“, protože natolik kopíruje ruskou legislativu z roku 2012, kterou tehdy přijala Putinova administrativa a posléze ji několikrát upravila, respektive zpřísnila.

V Rusku měl podle původního znění „regulovat činnost nekomerčních organizací plnících funkci zahraničních agentů“. Ve skutečnosti se stal nástrojem na potlačení kritiky a základem rostoucích represí. Výsledkem byly zavřené nebo paralyzované organizace občanské společnosti, nezávislá média, výzkumné instituce, poskytovatelé sociálních a zdravotnických služeb, environmentální a ekologické organizace, a mnoho dalších dříve politicky nezávislých iniciativ.

Několik subjektů skončilo „dobrovolně“ – kvůli stigmatizující atmosféře, neúnosné byrokracii a pokutám, na které nebyly zdroje. Postupnými novelami se zákon roztáhl do takové šíře, že dnes může dopadnout prakticky na kohokoli. Z nálepkovaných „agentů“ se stali občané druhé kategorie: nesmí do státní služby, kandidovat, pracovat s dětmi nebo mládeží... Sankce sahají od vysokých pokut až k několika letům vězení.¹

Gruzínský parlament obdobu této legislativy vtiskl do svého právního rámce v květnu 2024, a to i přes obří vlnu protestů, kritiku západních zemí a veto prezidentky. Rozruch je kolem něj proto, že ukládá povinnost všem gruzínským nevládním organizacím (mediálním, vzdělávacím, lidskoprávním, výzkumným, environmentálním, sociálním...), které získávají více než 20 % svých financí ze zahraničí, aby se registrovaly jako „organizace působící v zájmu cizí moci“. Kdo se neregistruje, riskuje pokutu až 25 000 gruzínských lari (což je kolem 200 000 Kč).

Nejde ale jen o pokuty. Registrované organizace se automaticky dostávají pod dohled gruzínského Ministerstva spravedlnosti, které může kdykoliv požadovat osobní data zaměstnanců, zmrazovat bankovní účty, provádět kontroly, předvolávat k soudu… Stát tím prakticky získává volnou ruku k jejich systematickému ničení. Zákon tak stigmatizuje a vytváří prostředí strachu. Dává zelenou tlaku i násilí vůči komukoliv, kdo vystupuje nezávisle na politické moci.

Zákony proti „zahraničním agentům“ nejsou praxí v zemích, kde občanská společnost nikdy nevznikla – objevují se tam, kde živý veřejný prostor fungoval. Nezávisle na politické moci. A právě proto se jich vlády bojí. Ruská zkušenost je pro Gruzínce varováním. Stejně jako Ázerbájdžán, Bělorusko nebo Kyrgyzstán – země, které podobné normy přijaly už dřív a dobře ukazují, kam to může vést.²

To, co zákon přináší do atmosféry v zemi, se ale těžko popisuje. Záleží, s kým se bavím: někde je to strach, jinde obavy, napětí, očekávání, ale i odhodlání.

Tyhle emoce přitom nejsou otázkou ideologie nebo světonázoru. Jsou to konkrétní osobní pocity lidí, kterým na jejich zemi záleží. Vyrůstají z každodennosti: z práce, z několikaletého úsilí, které tahle legislativa může během chvíle rozbít.

Protesty jsou jedna věc – viditelná, snadno medializovaná. Není náročné, aby pro ně zahraniční novináři získali pozornost u mezinárodního publika. Ale pak jsou tu věci, které se dějí mimo záběry kamer: tichý útlum iniciativ. Odchody lidí ze sektorů, které nepřináší výdělek a kde už se necítí v bezpečí. Neformální cenzura a stigmatizace, a ta se šíří ještě rychleji než zákony samotné.

Nápis na vchodu do obchodu s potravinami, čtvrť Vera: „Ara rusul kanons“, česky „Ne ruskému zákonu“

Nápis na ulici ve čtvrti Vera: „Ne ruskému zákonu“

Jak to ale bylo s Gruzií doteď? Jaké milníky ji formovaly do její současné podoby? Které stopy se v dnešní společnosti pořád dají přečíst, i když jsou už napůl schované pod vrstvami nových událostí? Na pozadí jakých zkušeností, křivd a zlomů se rýsuje současná politická i společenská realita? Jaká je zkušenost Gruzie s jejím severním sousedem – a proč sílí obava, že některé změny se neřídí jen tím, co se odehrává na domácí scéně, ale i pod tlakem někoho zvenku?

Začít se dá u několika milníků. Záměrně sahám po roku 1783: tehdy král východogruzínského království Kartli-Kacheti Irakli II. podepsal s Kateřinou Velikou alianční dohodu, takzvanou Georgijevskou smlouvu. Co mělo být ochranou křesťanského království před nájezdy Turků a Peršanů z jihu, se postupně změnilo v ruský protektorát. V roce 1801 carské Rusko Gruzii anektovalo a formálně ji začlenilo do svého území. Z protektorátu se stal gruzínský guvernorát – součást Ruského impéria, kterou Gruzie zůstala až do konce první světové války.³

Teprve po ní získala nezávislost. Gruzínské demokratické republice (1918–1921) pak necelé tři roky vládli gruzínští menševici, než jako poslední z kavkazských republik ve dvacátých letech podlehla vpádu Rudé armády.⁴ Krátká etapa nezávislosti, na kterou Gruzínci dodnes hrdě vzpomínají, skončila začleněním země do Sovětského svazu a vznikem Gruzínské sovětské socialistické republiky.

Následujících sedmdesát let se země sžívala se sovětskou nadvládou. Nikterak nepomohlo, že hlavou státu byl alespoň první dekády rodilý Gruzínec, Stalin – navíc obklopený dalšími krajany – Berijou nebo Ordžonikidzem.

V třicátých letech i Gruzii poznamenal Velký teror: desítky tisíc Gruzínců z řad inteligence a veřejných činitelů byly popraveny nebo skončily v gulagu. Současně probíhaly vlny etnických čistek, hlavně za druhé světové války, kdy Stalin s Berijou nařizovali deportace „nepohodlných“ menšin do oblastí, kde neměly překážet. Kromě menšin v celé SSSR to postihlo řadu kavkazských národů: Čečence, Inguše, Balkarce… Většinou mířili na Sibiř nebo do Střední Asie. Gruzínci jako celek deportacím unikli, ne však menšiny v Gruzínské SSR, jako například Kurdové, Meschetští Turci nebo Lazové.⁵

Navzdory rozsáhlým čistkám a deportacím ale mezi Gruzínci panoval do značné míry respekt vůči Stalinovi. Hrdost na to, že právě gruzínský rodák – nehledě na represe, kterým se Gruzínská SSR nevyhnula – stanul v čele Sovětského svazu, byla po jeho smrti jedním z důvodů rezistence vůči Moskvě. Když Chruščov v roce 1956 odhalil Stalinův kult osobnosti, propukly v Tbilisi masivní demonstrace. Co ale začalo jako oslava zesnulého diktátora (v úvodu protestů lidé zpívali oslavné písně chválící Stalina), se postupně změnilo v radikální protest proti sovětské nadvládě. Demonstraci nakonec přijely rozehnat tanky z Moskvy.⁶

K dalšímu většímu střetu Gruzínců se sovětskou mocí došlo v dubnu 1978: Moskva přijala novou ústavu, jejíž důsledky se záhy promítly i v Tbilisi: ruština měla podle nového návrhu v Gruzínské SSR získat stejný status jako gruzínština. Nevole mezi lidmi přerostla v okamžité protesty, díky kterým se návrh podařilo odvrátit. Státním jazykem tak zůstala jen gruzínština. Od té doby si Gruzínci každý rok 14. dubna připomínají Den státního jazyka jako symbol odporu proti rusifikaci.⁷

Nezávislost na Sovětském svazu přišla až v roce 1991. Ještě dva roky předtím se ale Tbilisi znovu proměnilo v protestní klání. V dubnu 1989 došlo k jedné z největších protirežimních demonstrací, kterou přijely rozehnat sovětské jednotky. Násilí si vyžádalo 21 mrtvých – tragédii do té doby nevídaných rozměrů.

Nezávislost ale nepřinesla klid, nýbrž další násilí: válku v Abcházii, v regionu Cchinvali i tu občanskou. Zemi pohltil chaos, chudoba a kriminalita.

Tehdejší prezident Zviad Gamsachurdia, disident a lidskoprávní aktivista (spoluzaložil Gruzínskou Helsinskou skupinu, navazující na Helsinské dohody z roku 1975) sice vzbuzoval na Západě naděje, bohužel ale jeho silně nacionalistická rétorika často narážela na citlivou otázku etnických menšin – především na Abcházce a Osety – a přispěla k dalšímu napětí.⁸

Válka v Abcházii, v Cchinvalském regionu i občanská válka přišly téměř současně s nově nabytým mezinárodním statusem země. Jak ale vládnout zemi, která byla přes sedmdesát let součástí impéria? A co si počít s etnickými menšinami, když ani sami Gruzínci neměli jasnou představu o tom, jaké postavení by v ní měly zaujímat lidé jiné národnosti, kteří mluví jiným jazykem nebo vyznávají jiné náboženství?

Tou dobou už ale v zemi vznikala militantní nacionalistická skupina „Mchedrioni“ a ta na tyto otázky odpověď nehledala dlouho. Její příslušníci se poznávali podle medailonku svatého Jiří, který nosili jako symbol závazku bránit vše, co je výsostně gruzínské, včetně území, náboženství a jazyka. Skupina Mchedrioni představovala pro etnické menšiny jednu z největších hrozeb. Navíc kvůli ní po celé zemi rostla kriminalita. Dobová svědectví zmiňují přepadávání benzínek, nahodilé krádeže a pašování drog.

Gamsachurdia proti takové četnosti zločinů nedokázal zasáhnout – vazby Mchedrioni na armádu i premiéra už totiž byly silnější. Když se skupinu pokusil rozpustit, koalice složená z představitelů vlády, Mchedrioni a Národní gardy (formace uvnitř státní armády) ho násilně sesadila pučem.

Tato koalice, přetvořená na tzv. Vojenský výbor, rozpoutala pouliční boje se stoupenci prezidenta, tzv. „zviadisty“. Otevřené násilí pokračovalo až do ledna 1992, kdy Gamsachurdia ze země uprchl. Střety si vyžádaly více než sto obětí na životech a na samém počátku gruzínské nezávislosti otevřely fázi občanské války.⁹

Trojice lídrů Sigua (premiér), Joseliani (vůdce Mchedrioni), Kitovani (velitel Národní gardy), kteří převrat zorganizovali, přivedla do země Eduarda Ševardnadzeho, někdejšího předsedu gruzínské komunistické strany (1972–1985) a bývalého sovětského ministra zahraničí (1985–1990). Ten měl převzít vedení státu a vrátit zemi aspoň základní řád. To už ale začínaly separatistické boje v Abcházii i v Cchinvali.

Abcházským jednotkám se s pomocí posil z Ruska (včetně dobrovolníků ze severokavkazských republik) podařilo v září 1993 zahnat gruzínské síly na ústup. Událost dodnes připomínaná jako „pád Suchumi“ rozpoutala masové vyhánění etnických Gruzínců z Abcházie. Smrt Zviada Gamsachurdii na konci roku 1993 tuto etapu symbolicky uzavřela, země však zůstala otřesená v základech.

V roce 1995 přijala Gruzie novou ústavu, Ševardnadze upevnil moc, ale zemi dál svírala chudoba, korupce a slabé instituce. V parlamentních volbách na podzim 2003 kandidovalo i nové Sjednocené národní hnutí pod vedením opozičního lídra Michaila Saakašviliho. Ten sliboval konec dědictví sovětských dob, ztělesněné v osobě Ševardnadzeho. Volby ale původně nedopadly v jeho prospěch: úřady uznaly vítězství Ševardnadzeho aparátu, zatímco domácí i mezinárodní pozorovatelé upozorňovali na volební podvody.¹⁰

Následovaly masové protesty, při kterých protestující se Saakašvilim v čele vtrhli do budovy parlamentu. Tam se dovolávali rezignace stávající moci a mávali přitom nad hlavami svazkem růží. Otřeseného Ševardnadzeho nakonec museli z budovy dostat bodyguardi. A tak se zrodil název „Revoluce růží“. Saakašvili byl záhy zvolen prezidentem a jeho Sjednocené národní hnutí vyhrálo následné parlamentní volby.

Nový aparát hned v prvních měsících spustil rychlé reformy: tvrdý zásah proti kriminalitě, podpora ekonomického růstu a prudké přiblížení k NATO, EU i USA. Současně také prosadil ústavní změny, které posílily roli prezidenta na úkor parlamentu. Část lidí z předchozího režimu tehdy skončila ve vězení kvůli obviněním z korupce a zpronevěry.

Saakašviliho reformní tah a jasně prozápadní kurz nezměnily jen domácí poměry, ale i vztahy s Moskvou. Pro jedny byl tvrdý řez starými strukturami nutnou cenou modernizace, u druhých sílil pocit ohrožení z rychlého sbližování se Západem. Neuzavřené konflikty z devadesátých let zůstávaly otevřenou ranou a s rostoucím napětím se z nich stávala časovaná bomba.

Napětí kolem Cchinvalského regionu a Abcházie přerostlo v srpnu 2008 v krátkou, ale intenzivní válku. Ruská armáda tehdy na devět dní obsadila město Gori a okolní vesnice. Rabovala, ničila a unášela. Mezinárodní vyšetřovací mise uvedla, že v této válce za oběť padlo 850 lidí a kolem 135 000 lidí muselo opustit svoje domovy.¹¹

Rusko pak uznalo „nezávislost“ Abcházie a Cchinvalského regionu, pro které používá název „Jižní Osetie“. Rozmístilo přitom své jednotky na mezinárodně uznávaném území Gruzie. Šlo o faktický začátek okupace zhruba pětiny země, která trvá dodnes.

Saakašviliho popularita po válce prudce klesla. Z někdejšího reformátora se stal autoritář: sílil tlak na média, brutální zásahy proti demonstrantům, skandály a násilí ve věznicích. Lidé toužili po jeho odchodu, což nakonec otevřelo cestu oligarchii.¹²

V roce 2012 tak konečně došlo k pokojnému předání moci: ve volbách zvítězila nově složená koalice Gruzínský sen miliardáře Bidziny Ivanišviliho. Od té doby gruzínskou politiku formuje směs ambicí a kompromisů – snaha o návrat okupovaných území, sbližování s EU a NATO i „pragmatický“ přístup k Rusku.

Právě pragmatismus se však v posledních letech mění v náklonnost k nové formě autoritářství. Krátce po začátku plnohodnotné ruské invaze na Ukrajinu vláda oznámila, že se nepřipojí k mezinárodním sankcím proti Rusku. Prý kvůli obavám o bezpečnost a stabilitu země.

Kritiku schytala i opozice, která volala po solidaritě s Ukrajinou. Tehdejší premiér Garibašvili ji obvinil z pokusů o „vyprovokování konfliktu a zopakování tragédie srpna 2008“. Tím si vysloužil pochvalu od ruského ministra zahraničí Lavrova.

V květnu 2023 pak Putin podepsal dekret o bezvízovém vstupu pro gruzínské občany. To už byl ale na stole zákon o zahraničních agentech – už tehdy se mu mezi lidmi neřeklo jinak než „ruský“. Parlament jej poprvé představil v únoru 2023, po masových protestech ho ale stáhnul.

V prosinci 2023 pak Evropská unie udělila Gruzii status kandidátské země. Až to působilo jako zvláštní pochvala za to, že parlament od zákona upustil.

Na jaře 2024 ho pak ale poslanci znovu vrátili do hry a po rychlém čtecím kolečku přijali. Do ulic znovu vyšly stovky tisíc lidí a vláda znovu nasadila vodní děla a slzný plyn. Utichlo to až s blížícími se parlamentními volbami – s nadějí, že přinesou změnu a umožní klidné předání moci.

A do této atmosféry nejasného směru zahraniční politiky, nejistoty a všudypřítomných obav – ať už z války, z chudoby nebo z posilování státní kontroly nad občanskou společností – přicházejí v říjnu 2024 další parlamentní volby. Pro mnoho lidí představují klíčový zlom: chvíli, kdy se rozhodne, kudy se země vydá.

Zahraniční pozorovatelé, novináři, místní nevládní organizace i proevropská část veřejnosti je čtou jako moment, který nastaví kurz země na celé příští dekády. Ať už dopadnou jakkoli, bude jasněji. Přijde další utahování šroubů, tlak na média a neziskový sektor, sbližování se severním sousedem a odklon od Západu? Nebo naopak změna vlády, která zemi vrátí k prozápadní orientaci?

Ať už volby dopadnou jakkoli, lidi budou reagovat. Vždycky nějak reagují. Která část společnosti se ozve tentokrát? V závislosti na tom, kdo v parlamentu shrábne většinu. Kdo ale utváří dojem, že to či ono téma je důležité a zaslouží si pozornost a veřejnou reakci? A kterou část společnosti důležitost toho či onoho tématu „zvedne ze židle?“ Není to jen politická scéna sama o sobě. Jsou to média, která nastolují témata a určují rozsah jejich naléhavosti. O čem se bude mluvit doma u večeře? Patrně o tom, o čem je řeč na obrazovce televizoru, který hraje v pozadí.

V každé domácnosti je to ale jiný kanál, jiný zdroj informací – a právě tady se hloubí ta propast mezi různými společenskými vrstvami. Propast mezi lidmi živená rozpolcenou mediální scénou. Polarita, která charakterizuje nejen společnost jako celek, ale i samotnou mediální krajinu téhle země.

Televize přitom zůstává pro většinu veřejnosti hlavním zdrojem informací – a právě v tomhle prostředí je velmi těžké fungovat opravdu nezávisle. Výroba programu je nákladná, a tak se většina stanic opírá buď o provládní zázemí, nebo o vazby na opoziční prostředí.

Mezi klíčové provládní kanály patří Imedi TV a Rustavi 2. Oba však léta financuje zakladatel vládní strany Bidzina Ivanišvili. O jejich objektivitě tedy nemůže být řeč.¹³

Na druhé straně spektra je ještě na podzim roku 2024 opoziční televize Mtavari Archi. Založili ji novináři, kteří odešli z Rustavi 2 v roce 2019, když vedení propustilo několik klíčových zaměstnanců. Kanál se tak hned po svém založení stal ústředním kritikem vlády Gruzínského snu a hlavním hlasem opozice.¹⁴

Pak jsou tu stanice jako Formula TV a TV Pirveli – ty spolu s Mtavari Archi tvoří trojici, u níž se vlastnické a personální vazby k politické opozici sbíhají různými cestami:

Mtavari Archi v roce 2019 spoluzakládal Nika Gvaramia, který v těchto volbách vystupuje jako jedna z tváří opoziční formace „Koalice pro změnu“.

Kanál Formula TV ještě před volbami spoluvlastnil Davit Kezerašvili, bývalý ministr obrany za Saakašviliho éry, dodnes spojený se Sjednoceným národním hnutím – další z opozičních stran.

A do třetice kanál TV Pirveli, byť u ní jsou vazby na politickou opozici nejméně okaté, je spojován se jménem Mamuky Chazaradzeho, předsedy opoziční strany „Lelo pro Gruzii“, která je součástí širší frakce „Silná Gruzie“.

Pak je tu veřejnoprávní televize. Ta je ze zákona kontrolovaná Správní radou sestávající z jedenácti členů. Většina z nich se ale netají loajalitou vůči vládnoucí straně. Předseda Správní rady Vasil Maghlaperidze působil do roku 2017 v televizi Kanál 9, přímo vlastněné rodinou Bidziny Ivanišviliho. Maghlaperidze pak působil jako ředitel veřejnoprávního televizního kanálu Pirveli Archi. V průběhu svého působení vyházel řadu nepohodlných zaměstnanců, aby pak nabral spoustu nových prakticky bez výběrového řízení.

Politicky nezávislé televizní kanály tak v Gruzii prakticky neexistují. Vždycky je tu buď provládní, nebo opoziční pohled.

Kromě televize ale můžou občané sáhnout po jiných zdrojích informací – po online médiích. Řada z nich působí formou nevládní organizace. Svůj provoz financují ze zahraničních fondů nebo drobných příspěvků čtenářů, případně z reklamy nebo podnikatelských aktivit.

Jejich pozice je přitom křehká – právně i ekonomicky. A právě na ně tvrdě dopadá nový zákon o zahraničních agentech. Bez finanční podpory poskytovatelů grantů by totiž jednoduše nepřežily. A s nimi by nepřežily ani snahy o dostupnost nezávislých informací pro gruzínské občany. Žádná z těchto organizací totiž nedokáže dlouhodobě ufinancovat provoz jen z místních zdrojů – z příspěvků, předplatného, reklamy nebo služeb, jako je třeba pronájem studia či vybavení.

V zemi, kde většina lidí žije z výplaty do výplaty, si jen málokdo může dovolit pravidelně přispívat na nezávislý tisk. A ani reklama není spásné řešení – inzerenti se drží zavedených, bezpečných struktur často napojených na politiku. A pokud si média chtějí zachovat nezávislost a integritu, vyhýbají se spolupráci s pochybným byznysem, který nabízí rychlé peníze, ale přináší s sebou vliv, závazky a reputační riziko.

Do takových podmínek teď vstupuje zákon, který závislost na grantech nejen formálně eviduje, ale zároveň ji stigmatizuje – a systematicky trestá.

To, že granty nejsou ideální forma financování, si lidé z nevládního sektoru uvědomují moc dobře. Zároveň jim je ale jasné, že pokud chtějí oslovit lidi mimo vlastní bublinu, musí být slyšet. Zvlášť teď, před volbami, kdy se bojuje o budoucnost. V prostředí, kde dominují silné provládní nebo stranicky orientované hlasy, je to prakticky jediný způsob, jak informace nezávislé na politické moci do veřejného prostoru vůbec dostat.

A ačkoliv je atmosféra napjatá a novináři jsou přetížení, o svých současných pracovních podmínkách mluví otevřeně. Nejde mi o stranické pozice, ale o pohled zdola – z občanských, na moci nezávislých iniciativ, o pohledy z míst, kde se práce bere jako morální závazek a ne jako výtah k moci a majetku:

„… Věříme, že volby přinesou změnu. Vláda zatím zákon nezavedla do praxe, jen ho formálně přijala. Pokuty zatím nejsou. Nikdo z nás se do registru nezapsal. A ani nezapíše – odmítáme to. A pokud by teď chtěli být důslední, museli by postihnout všechny – a na to teď, před volbami, nemají kapacitu.“

„… Ono ale nejde jen o pokuty. Teď musíme rychle ukončit naše projekty. Všechny končí datem, kdy zákon vstupuje v platnost. Naši partneři se totiž bojí, že nám vláda zmrazí účty. Nechtějí riskovat, že jejich investice přijdou vniveč. Nedávají od nás ruce pryč, ale jsou opatrní.“

„… A pak to vyhrožování. Dostáváme výhružné telefonáty. A nejen my: máma našeho kameramana přijala anonymní telefonát. Nebylo to ani gruzínské číslo, tuším, že snad z Ázerbájdžánu. Neznámý hlas ji varoval, že její syn má přestat pracovat pro zahraniční agenty. Že zná jeho adresu a další osobní informace. Pokud by šlo jen o nás, tak bychom to zvládli. Na výhružky jsme zvyklí. Ale jakmile jdou po našich rodinách, to už je jiná. Je to ubohá metoda zastrašování.“

Potvrzuje se mi, že zákon nemusí fungovat technicky, aby vytvořil stigmatizující prostředí a nadělal potřebné škody. Už teď totiž funguje symbolicky – a tím skvěle plní účel. Vyvolává totiž strach a podněcuje k násilí – psychickému nebo fyzickému, to je ostatně jedno. Legitimizuje ho a vytváří atmosféru napětí. Dává signál, že kritický hlas mimo kontrolu je nežádoucí a bude potrestán.

Příklad za všechny tvoří venkovní chodba do paneláku, kde sídlí jedna z organizací, na kterou má vláda spadeno. Ze stran visí plakáty s portrétem ředitelky a logem organizace. A pod tím nápis: „Zahraniční agenti – vykonavatelé zahraničních příkazů“. Plakáty už se někdo očividně snažil strhnout, přesto pořád visí pevně. Kolem nich posprejovaná zeď se stejným sdělením.

Posprejovaný vchod do sídla jedné z neziskových mediálních organizací

Takto „vyzdobených“ vchodů je teď v hlavním městě několik. K plakátům a nápisům se nikdo nehlásí. Výhružka ve stylu „víme o vás, dávejte si pozor“ funguje i bez identifikace pachatele.

V jiné redakci mají ještě vyšší skóre: maskovaní útočníci kromě posprejovaného vchodu a vylepených plakátů poškodili ředitelce auto. Výhružné telefonáty z neznámých čísel byly i tady.

Jinde se dozvídám o zničených vchodových dveřích, pronásledování a odposleších. „Týdny před naší kanceláří stálo na ulici auto s černými okny. Sledují nás.“

Mezitím se opakuje razantní odmítnutí toho posledního možného scénáře: „Exil odmítáme, nikam nejdeme. A upřímně, nabídky některých zahraničních partnerů na pomoc s relokací mě uráží.“

Výpověď za výpovědí si skládám obraz nezávislé mediální scény jen pár dní před volbami. A pak přicházím do prosluněné, barevné redakce, kde zrovna panuje veselí. Na stole nakrájený dort, kolem skleničky na stopkách, a kolem stolu parta usměvavých lidí. Každý s vlastní papírovou čepičkou na hlavě.

„Kolegyně slaví narozeniny, tak to tady máme dneska veselý,“ obeznamuje mě editor a vede mě do studia. „Tak tady vznikají ty vaše podcasty,“ koukám kolem sebe na techniku a vyzdobené stěny, na kterých visí barevné plakáty, mapy a fotky z terénních reportáží. A právě tady tu ponurost zastrašování proráží něco prostého, a přitom ne úplně samozřejmého – normální pracovní nasazení.

„Ofenziva znamená nepolevit. Pokračovat v naší práci: informovat lidi, kreativní, dostupnou formou, a ideálně tuhle situaci obrátit v náš prospěch. Lidé čím dál víc hledají nezávislé informace, hledají vysvětlení společenských fenoménů, odpovědi na složitá témata – a my se jim je snažíme dávat. Potřebují nás. Nejhorší by teď bylo couvnout kvůli strachu. To bychom udělali přesně to, co od nás chtějí… Tohle není apokalypsa. Prostě budeme dál dělat naši práci, dokud to půjde. A až to nepůjde, tak to budeme pak řešit – ale třeba k tomu ani nedojde.“

Následuje tvrdá dávka sebereflexe:

„A pokud nakonec Gruzínský sen volby vyhraje, je to koneckonců i naše vizitka – vizitka celého nevládního sektoru, včetně nás, online médií.

Možná jsme situaci podcenili. Možná jsme zklamali.

Možná jsme se málo soustředili na regiony – tam, kde jde propaganda nejvíc na ruku. Možná jsme přehlíželi etnické menšiny a nedokázali jsme včas a srozumitelně reagovat na sociální problémy v místech, která jsou dlouhodobě zanedbaná.

Víš, lidé v Gruzii mají jiné starosti než každodenní politiku. Jednoduše jsou chudí. A zatímco my v Tbilisi vedeme debaty o geopolitice a lidských právech, většina obyvatel řeší, jak nakrmit svoji rodinu.

Lidé v hlavním městě žijí často ve vlastní bublině, která je pro venkov vzdálená a cizí. Naším úkolem je přesvědčovat ty, kteří se cítí na periferii, že nezávislá média nejsou luxus, ale něco, co se týká i jejich svobody. A pokud se nám je za ty roky přesvědčit nepovedlo, jsme za to taky zodpovědní.“

Co redakce, to přístup. A to jsem zatím v hlavním městě. V bublině, která doufá ve svůj vliv na regiony. Pracují svědomitě, s jasným posláním, a přitom: Jak moc je jejich hlas slyšet mimo velkoměsto?

Regiony mají totiž svoje vlastní bojiště, své vlastní hrdiny, a své vlastní problémy. Ty se v lecčem podobají těm v hlavním městě, mají však svá nesporná specifika.

Samegrelo, region sousedící s okupovanou Abcházií. Místní rádio založila skupina vnitřně vysídlených osob z války v devadesátých letech. Licenci na rozhlasové vysílání si od té doby chrání přes všechny překážky. Jejich vysílací věž je přímo u demarkační linie – to aby vysílání dosáhlo i za ni, na okupované území.

„Samegrelo je náš druhý domov. Závazek vůči tomuhle místu, které jsme po vysídlení přijali za vlastní – je to naše občanská a morální povinnost. Něco, co můžeme tomuto regionu poznamenanému válkou a navzdory všem křivdám přinést.“

V Gori, městě jen pár desítek kilometrů od demarkační linie s Cchinvalským regionem, sídlí redakce, která informuje o dění v regionu ve třech jazycích: kromě gruzínštiny taky v ruštině a osetštině. „V posledních letech přibývá únosů lidí kolem linie, ruské jednotky je odvlečou, a jejich rodiny se o nich dozví až po několika dnech. My se o tomhle snažíme psát, ale když chce člověk udělat terénní reportáž, to aby se připravil na nejhorší,“ popisuje reportér.

V Achalkalaki, městě, kde žije převážně arménská menšina, je situace podobná, jen je tady o proměnnou navíc: „Situace za Saakašviliho byla asi srovnatelně špatná jako teď… Do roku 2007 tady byla ruská vojenská základna – přinášela sem stabilní příjmy. Když ji Saakašvili zrušil, lidi přišli o práci. Zároveň tady posílil policejní hlídky – složené z Gruzínců samozřejmě. To by se nestalo, aby místní policajt byl Armén,“ vypráví mi novinářka Kristina, reportérka z achalkalakského online portálu.

„V očích místních to působilo jako forma etnické kontroly, takový lokální policejní režim. Náš region totiž nikdy nebyl pořádně integrovaný, vždycky tady byla zvláštní izolace od zbytku země. Přesto naše redakce zůstala politicky nezávislá, zastupujeme místní – arménskou menšinu. Dalo by se tomu říkat etnická novinařina. Lidé nám věří, znají nás osobně, jsme součástí komunity. A možná právě to Saakašviliho znervózňovalo. Malé město, kde se každý zná. Šířily se totiž falešné zprávy o dalším separatismu. Tak měl potřebu to tady mít pod kontrolou.“

Podobně o své práci – jako o formě etnické žurnalistiky – mluví redaktoři rádia v Marneuli – městě, kde většinu obyvatel tvoří ázerská menšina.

„Jsme připravení, že nám po volbách můžou odebrat licenci nebo že dostaneme pokutu. Místní nás hodně podporují. Váží si toho, že se nebojíme klást nepříjemné otázky zastupitelům a starostovi a že vysíláme v ázerštině.“

Po asi hodinové schůzce se s ázerskou redakcí loučím. Redaktorka mě vyprovází k brance a já jí přeju síly do dalších týdnů. Ona mi vrací úsměv: „Neboj, všechno dobře dopadne.“ Povzbuzuje mě, jako bych tu útěchu potřebovala víc než ona. Zvláštní výměna podpory, napadne mě. Řeč je o její práci, její budoucnosti, její domovině – ne o té mojí. Já můžu kdykoli bez váhání odjet. Ona ne.

Často se novinářů ptám, kdy pocítili, že se svoboda tisku v Gruzii láme. Co byl ten okamžik, kdy začali být obezřetnější? Nejčastěji vzpomínají na události z července roku 2021.

Tehdy se konal Tbilisi Pride. Lekso Laškarava, kameraman opoziční televize Pirveli, byl na akci z pracovní povinnosti. Dělal svoji práci – stál se svou technikou uprostřed davu a natáčel dění kolem. Proti němu se ale seskupilo několik přihlížejících radikálů. Nakonec Laškaravu zbili tak, že se už nikdy nevzpamatoval. O několik dní později, 11. července, zemřel.

Jeho smrt otřásla novinářskou komunitou i celou společností. Najednou přestaly být útoky na novináře okrajovými excesy a násilí se stalo dovoleným jazykem komunikace, proti kterému policie přestala zasahovat.

Tbilisi Pride 2021 byl předzvěstí širšího vzestupu nenávisti vůči genderovým menšinám v Gruzii. Ta nabírá na obrátkách právě teď, v předvolební týdny. V září 2024 totiž parlament přijal zákon o „rodinných hodnotách“, který na genderové menšiny primárně cílí. Jeho dopad přitom sahá dál – ke svobodě projevu. Za hranu zákona se přesouvá vyvěšování duhové vlajky nebo použití tzv. „genderově citlivé“ tematiky na sociálních sítích a v jakémkoli jiném mediálním obsahu.

Jde o diskriminaci a cenzuru – pod zástěrkou ochrany tradičních rodinných hodnot. Podněcování k nenávisti tak získalo formální oporu 17. září 2024, kdy tento zákon vešel v platnost.

Už o den později, 18. září, přinesl svoje první plody: vraždu transgender modelky Kesarii Abramidzeové. K vraždě se později přiznal její tehdejší partner, nad motivy jeho konání se ale dodnes vznáší otazník. Mnozí to však vnímají jako přímý důsledek nové legislativy – jako by stát dal těmto činům zelenou.

Večer 19. září se s Tynou vydáváme za budovu parlamentu. Tam se totiž za zavražděnou modelku koná pietní akce. Nebyla to demonstrace, jen tichý hold člověku, který se stal symbolem gruzínské genderově různorodé komunity.

Ve vzduchu visí strach z toho, co přijde dál. Je tady i Vadim, Tyny kamarád. Kluk z Běloruska, gay – v jeho postoji i pohledu se mísí zranitelnost s naštvaností. Sdílíme smutek, pár vět, cigaretu.

Vadim žije v Gruzii už tři roky. Je mu lehce přes dvacet. Gruzínsky mluví tak plynule, že bych si ho klidně spletla s rodilým mluvčím. Stojíme na pietní akci a on to ještě neví – sám totiž bude za pár týdnů tuhle postupnou změnu společenského klimatu zažívat na vlastní kůži. V obchodě, ve veřejné dopravě, v kavárně, kde pracuje. A nepůjde jen o slovní útoky.

Tbilisi, Čavčavadzeho třída

V poslední zářijový pátek mě Tyna vytahuje na akci – prý jdeme na večeři k její kamarádce Lesye, Ukrajince, která po únoru 2022 utekla z Kyjeva do Tbilisi. Tyna jí prý bude dělat kérku na zápěstí. Nechceme jít s prázdnou, cestou bereme sýr, ovoce a čurčchelu – tradiční gruzínskou sladkost: vlašské ořechy na niti, obalené ve ztuhlé a moukou zahuštěné ovocné šťávě.

Z obchodu jdeme dlouhou ulicí Barnovi, přes kruhový park plný platanů se sochou Malého prince uprostřed. Vcházíme pod majestátní platanovou alej na Čavčavadzeho třídě, hlavním tahu čtvrti Vake. Vysoké koruny stromů nad pouličními lampami svítí zářivě zelenou. V kombinaci s temným nebem a jasným měsícem uprostřed, získává tahle jinak rušná ulice sentimentální obraz.

Tyna se zastavuje u vchodových dveří a hledá zvonek. Vystoupáme do čtvrtého patra a vcházíme do bytu. Snad bychom to díky té vůni houbové polévky, která se line schodištěm, zvládli i poslepu. Lesya vypíná plyn na plotně, staví pokličku na hrnec a usazuje nás za stůl. Tam už nějakou dobu sedí její dva známí – Grigol a Nikolaj. Grigol je Lesyin kolega z práce, Gruzínec. S Nikolajem se potkala na nějaké akci pro ukrajinské expaty. Ti dva vedle sebe působí až komicky: jeden s objemnými kudrnami a holou bradou vedle úplně plešatého vousáče.

Oba pozorují, jak si Tyna postupně na stůl před sebe rovná svoje náčiní: z tašky vytahuje tetovací jehlu, inkoust a dezinfekci. Nikolaj – ten plešatý – ale nevypadá, že by o kérky jevil sebemenší zájem.

„Jak dlouho už žiješ v Tbilisi?“ zkouším, co to udělá s jeho znuděným pohledem.

Nikolaj se usměje, jako by na tohle odpovídal snad stokrát: „Asi dva roky, od ruský mobilizace.“

„Počkej, od ruský? Já myslela, že jsi z Ukrajiny,“ nechápu. „To je složitější. Jsem ruskej občan, a přitom napůl Ukrajinec, napůl Armén.“

„Hustý,“ kývu na znamení, že jsem to pochopila. Přitom oba víme, že k opravdovému pochopení mám ještě hodně daleko.

„Máma je Ukrajinka, ale vyrostla na východě Kazachstánu, kam její předky deportovali za druhý světový. A táta je Armén. Narodil se v arménské rodině v Krasnodaru. Oba pak studovali v Rostově na Donu a tam už pak zůstali,“ uzavírá průlet rodinnou historií.

„Rostov se mi nikdy moc nelíbil, hodně času jsem trávil u babičky v Krasnodaru. Je to hodně zvláštní region,“ pokračuje Nikolaj a vrací se vzpomínkami ke Krasnodarskému kraji, kam jezdil v létě na prázdniny.

„Proč zvláštní? Co se ti tam nezdálo?“

„Dnešní populaci tvoří hlavně Rusové, ale historicky to území patřilo Čerkesům – říká se jim taky Adygejci,“ upřesňuje. „Nějací tam zůstali, ale ta genocida v 19. století tehdy asi 90 procent buďto zabila nebo vyhnala pryč… Je to smutný, od těch dob se severní Kavkaz strašně změnil. V tom regionu je to dodneška cítit. Těžko se to popisuje.“

Od domoviny přechází Nikolaj postupně k vyprávění o svých předcích. Prý pocházeli ze Lvovské oblasti. Patřili mezi kulaky – mezi ty nepohodlné, „antisovětské“ živly na nově anektovaném území Sovětského svazu po roce 1939, kdy Ribbentrop s Molotovem uzavřeli pakt, a západní Ukrajinu obsadila Rudá armáda. Patřili k desítkám tisíc obyvatel západní Ukrajiny, které pak byly záhy násilně deportovány do Kazachstánu nebo na Sibiř.

A pak ta druhá větev: jeho táta z Krasnodaru. Z domoviny Čerkesů – těch původních obyvatel severozápadního Kavkazu, o kterých sám začal mluvit. Jejich diaspora je dnes na tolika místech po světě – od Turecka přes Blízký východ až po menší komunity v Evropě a severní Americe.

Mezi lety 1817 a 1864 vyhnala carská armáda z oblastí dnešního severozápadního Kavkazu za rozsáhlých násilností přes milion a půl Čerkesů a Abcházců. V přeplněných lodích a v chaosu přesunů přes Černé moře do Osmanské říše nakonec přežily jen asi dvě třetiny z nich.

Nápis na zdi ve čtvrti Vera „Free Circassia / Svobodu Čerkesii“ s čerkeskou vlajkou

Přečetl/a jsem si obecný kodex chování:

Mezi Ergneti a Brotsleti