This Story Might Save Your Life

Copyright © Tiffany Crum Creative Inc., 2026

Translation © Nikola Polzerová, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub:978-80-7689-838-7

ISBN mobi:978-80-7689-839-4

Z celého srdce věnuji Mattovi, Masonovi a Augustovi.

ČÁST PRVNÍ

—•••—

JOY MOOREOVÁ

Nultý den

Poryv horkého větru prosviští domem a zařinčí okny. Před nahrávacím studiem v suterénu se zmítají vysoké ambroně a z kopce z nich odlétají pichlavé plody.

„Jedeme,“ řekne Benny. „Jakmile budeš připravená.“

Pozornost mi sklouzne zpátky k mému nejlepšímu příteli. K jeho ryšavým vousům, bujným kučerám stlačeným objemnými sluchátky, k pracovnímu prostoru, uprostřed kterého sedíme na ergonomických otočných židlích – k čemukoliv, jen ne k jeho očím. „Připravená.“

Začneme nahrávat a Benny si nechá pro sebe, jak moc jsem roztěkaná. Přesvědčím samu sebe, že všechno je v pořádku, a jakmile najdeme rytmus, úzkost mě pomalu opustí. Když dokončíme roztahané intro našeho podcastu, jsem už vlastně docela v pohodě. Dnešní epizodu vede Benny, což znamená, že já si budu v horkém křesle lámat hlavu, jak přežít život ohrožující scénář, který si pro mě připravil.

Sleduje mě s rošťáckým úsměvem. „Co víš o keporkacích? Něco konkrétního?“

„Kromě toho, že jde o obrovského savce?“ Ohlédnu se na švagrovou, sedící na opačné straně stolu, jestli mi nenapoví, ale Mallory se soustředí na nahrávací pult. Knoflíkem upraví hlasitost a platinové blond vlasy si stáhne do nízkého culíku. Do mikrofonu řeknu: „Ostudně málo.“

„Výborně.“ Benny se opře do židle a zkříží ruce přes vybledlé tričko z naší reklamní kolekce. Bílým hůlkovým písmem se na něm vyjímá známá hláška: co tě nezabije… to přežiješ. „Řekněme, že se plavíš na kajaku podél západního pobřeží. Je teplý podzimní den, obloha bez mráčku, hladina jako zrcadlo. Posouváš se kupředu. Život je fajn. Když vtom ti do loďky naskáče tucet sardinek.“

„Mňam. Měl jsi někdy smažené sardinky? Máma je podávala s topinkami a omáčkou z petržele a kapary –“

„Soustřeď se, Joy. Nejsou k jídlu. Právě ses dostala nad návnadovou kouli.“

S politováním mu sdělím, že netuším, o čem mluví, načež mi vysvětlí, že jde o těsně sevřené hejno ryb. Obranný postoj, který zaujmou, když se v jejich blízkosti ocitne predátor. „Nebo – jako v tomhle případě – je predátor přímo pod tebou.“

„Tím jsi měl možná začít.“

„Obrovské čelisti se roztáhnou, ty vypadneš z loďky a uvědomíš si, že se zmítáš uvnitř doširoka rozevřeného chřtánu patnáctimetrového zvířete. Co uděláš?“

Podle Bennyho se tohle neuvěřitelné, leč pravdivé dobrodružství přihodilo teprve před týdnem ženě z města San Luis Obispo. Kdybych se aktuálně za každou cenu nevyhýbala internetu – z důvodu, který bych teď nerada rozebírala – přivlastnila bych si ten příběh v momentě, kdy by na mě vyskočil jeho titulek, aby to byl Benny, kdo hledá způsob, jak nad velrybou vyzrát.

„Potřebuju víc informací,“ ohradím se. „Sedím v kajaku pro více osob? Jsi tam se mnou?“

„Jestli jo, necháš mě tentokrát žít?“

Je možné, čistě hypoteticky, že jsem ho během těch čtyř let nejednou obětovala několika divokým zvířatům. „Nic neslibuju.“

Ušklíbne se. „Jsi sama.“

Udělám na něj psí oči a připomenu mu, že bez jeho asistence skončím pod drnem, jak v přeneseném slova smyslu, tak doslovně.

To ho nedojme. „V tom případě si budeš muset máknout.“

„Kruté,“ povzdechnu si. „Takže, budu přemýšlet nahlas – asi bych se jí v první řadě pokusila rozevřít čelisti a z plných plic křičela o pomoc.“

Zvedne ruku. „Pojďme si to představit. Jsi durch promočená, zamotaná v mořských řasách a plácáš sebou vedle tisícovky ryb na jazyku zvířete o velikosti náklaďáku. I kdyby se ti nějak podařilo postavit – a to je velké kdyby – hodláš volat o pomoc uvnitř jeho třímetrové tlamy?“

„Vypadám jako mořská příšera?“

„Ano.“

„Pomoc je v nedohlednu, co?“

„Ano.“

„Tak jo. V tom případě…“ odmlčím se a promnu si ruce, „bych se jí zhoupla na uvule a bodala do ní tak dlouho, dokud by mě nevyplivla.“

Od slova uvula kroutí Benny nesouhlasně hlavou. „To vůbec nedává smysl. Čím bys ji bodala? A neříkej –“

„Svým mečem přece.“

„Joy.“ Zní otráveně, ale vím, že ho to ve skutečnosti baví. „Proč máš u sebe pokaždé meč? Odkud se bere?“

„Poslouchej, do takové situace bych se dostala jen v alternativním vesmíru, v kterém bych byla za piráta. Takže je logické, že u sebe mám meč.“ Odmlčím se. „A dřevěnou nohu.“

Třicet minut hašteření uplyne jako voda. V okamžiku, kdy se Benny chystá odtajnit skutečné rozuzlení příběhu dané ženy, jsem už úplně uvolněná, bolí mě tváře od smíchu a –

S hlasitým zasvištěním vypadne elektřina.

Všichni tři si naráz sundáme sluchátka a v nastalém šeru zíráme jeden na druhého.

„To nejsme jenom my, že ne?“ Postavím se a zkontroluju vypínač u schodiště. Nic nefunguje. „Myslíte, že to vypadlo v celé ulici?“

Dům se zachvěje dalším intenzivním nárazem větru a venku se ozve rachot. Otočím se na patě a na terase uvidím poházené palmové listy. Musely přiletět od sousedů, protože s Xanderem žádnou palmu nevlastníme. Společně sledujeme, jak kolem okna proletí plastový sáček a zamotá se do nedalekého keře.

„Snesu jakékoli počasí. Jakékoli, až na místní větry,“ povzdechne si Mallory. Má na sobě svůj oblíbený outfit – sportovní kalhoty, tílko a pantofle značky Birkenstock. Zkříží ruce na prsou, pohladí si obnažená ramena a otřese se. „Nahání mi husí kůži.“

Vrátím se na místo, ale nespouštím z ní oči. Navzdory manželství s Xanderem pro mě moje švagrová zůstávala opředená tajemstvím – odtažitá, chladná mladší setra, s kterou v dětství emigroval z Dánska. Až když se před šesti měsíci přestěhovala do Los Angeles, aby vzala místo naší asistenční produkční, začala projevovat tyhle nepatrné náznaky zranitelnosti, maličké štěrbiny v brnění.

Nejspíš jí dělá starosti suchý pelyněk, lemující údolí mezi našimi domy, který je jako stvořený k přírodním požárům. Otevřu pusu, abych ji uklidnila, že hasiči zatím nevyslali žádné upozornění. Jenže pak si vzpomenu, jak během větrné bouřky vypadla elektřina naposledy, a raději mlčím. Neříkají tomu ďábelské větry jen tak pro nic za nic.

Z pověrčivosti pohladím bronzovou hlavu figurky Arthura Fonzarelliho, Fonze, Fonzieho ze seriálu Happy Days. Se zářivým úsměvem na mě ukazuje dva zvednuté palce. Heeej. Je to náš talisman od doby, kdy jsme s Bennym poprvé zabodovali v podcastových žebříčkách. Kéž by nás teď mohl nakazit svým bezstarostným přístupem.

„Takže.“ Mallory zatřese rukama, jako kdyby ze sebe chtěla setřást špatné vzpomínky, a znovu nahodí vážnou tvář. „Když tu jen tak sedíme, Xander mě poprosil, abychom odškrtli pár věcí ze seznamu úkolů.“

Benny se otočí na mě. „Kde vůbec je?“

„Na další neodkladné schůzce s právníky,“ odpovím. Když jsem se probudila z poledního šlofíka, z postele jsem sledovala, jak si upravuje lesklé blond vlasy, o stín tmavší, než má Mallory, a svému odrazu v zrcadle šeptá připravené argumenty. Vypadal unaveně. Unaveně, ale v padnoucím tmavomodrém obleku mu to moc slušelo. „Těsně jste se minuli.“

Mallory si odkašle, aby znovu získala naši pozornost. Připomene nám, že se kvapem blíží termín dohodnutí další partnerské spolupráce. Máme z čeho vybírat – online prodejci nábytku, weboví vývojáři a několik značek nabízejících sady na přežití. „A kromě toho nejmíň tucet donáškových služeb.“

„Žádné reklamy na jídlo,“ namítnu.

Mallory se chystá protestovat, ale Benny ji předběhne. „Slyšela jsi.“

Něco si zapíše a my s Bennym se jednohlasně shodneme na našem favoritovi. Bez klimatizace se v místnosti rychle otepluje vzduch. V okenních rámech stoletého španělského domu na úbočí se nachází po jedné tabulce skla a díky tomu dovnitř proniká vůně zeminy.

„Ještě jedna věc,“ vezme si znovu slovo Mallory a bleděmodré oči jí zjihnou, jako kdyby se následující téma zdráhala nakousnout. „Xanderovi volali z Comedy Store. Přišli o jedno z hlavních vystoupení, a proto by je zajímalo, jestli byste na tři večery nechtěli vzniklý prostor zaplnit.“ Když nereagujeme, pokračuje: „S Xanderem si myslíme, že jednání s Apex Plus by pomohlo, kdybyste znovu vyrazili mezi lidi.“

Jednání. Vyrazit mezi lidi. Z těch slov se mi kroutí prsty na nohou. Nehorázně lukrativní distribuční smlouva, o které jednáme s Apex Plus, je kvůli jedné katastrofální srpnové příhodě pozastavena. Ale živé představení není řešení.

„Kdy by nás tam chtěli?“ zajímám se.

„Od čtvrtka za dva týdny.“ Mrkne na mobil. „Osmnáctého října.“

Benny mě sleduje a čeká na mou odpověď.

Mallory přikročí blíž a stoupne si za můj počítač. „Vím, co se ti honí hlavou, ale můžeme najmout ochranku. Měli bychom oči na stopkách.“

Ujde mi pobavený smích a zakryju si pusu.

„To znamená ne.“ Benny zní zklamaně.

„Vždyť jste se nad tím ani nezamysleli.“ Výtka je adresována spíš mně než jemu.

„Není třeba.“ Jeho tón je najednou odhodlanější. Očima mu poděkuju a on přikývne. „Nejsme připravení.“

Vymění si několik argumentů. Benny jí připomene, že musíme být opatrní. Že bychom nebyli nuceni hledat novou reklamní spolupráci, kdyby všechno běželo jako na drátkách. Mallory poznamená, že od minulého pátku jsme opět v nejlepší desítce. Ani jeden z nich nezmíní onen „incident“, jak jsme se tomu naučili říkat, ani následnou bouři, která se rozpoutala na sociálních sítích. Ani to, že jsem šest týdnů nevytáhla paty z domu. Raději kolem té věci opatrně našlapují a používají slova jako choulostivý a úhel pohledu.

„Nemusíte se rozhodnout hned,“ ustoupí Mallory nakonec a sklopí oči k mému notebooku, jehož se výpadek elektřiny nedotknul. Následuju její pohled k záložkám v horní části obrazovky.

„Super. Takže to dořešíme jindy,“ řeknu, když vtom domem otřese ohlušující rána.

„Co to bylo?“ podiví se Benny a vyskočí na nohy.

Je jasné, že tohle nezpůsobily další palmové listy. Zvuk zazní znovu a mně rázem zdřevění nohy. Se srdcem v krku se opřu do židle, zatímco Benny s Mallory vyběhnou nahoru do přízemí. Venku na dvoře psi na něco zuřivě štěkají.

Ani se nehnu, když elektřina znovu naskočí.

„Bylo to okno,“ zavolá na mě Benny o pár vteřin později. „Zlomila se petlice.“

Pomalu nabírám dech. „A na co ti psi tak štěkají?“ zavolám na něj.

„Na kojota. Zase je přes plot provokuje.“ Pauza. Slyším, jak se dveře od balkónu otevřely a znovu zavřely. „Nikdo tam není, Joy. Není se čeho bát.“

Není se čeho bát. Zhluboka se nadechnu a oni zatím vymýšlejí, jak to okno provizorně opravit. Proklikám se otevřenými soubory na obrazovce a vyskočí na mě rozepsané memoáry, na nichž s Bennym pracujeme. Zběžně si prohlédnu kapitolu, kterou jsem narychlo sepsala včera večer.

Je zvláštní vidět vlastní život odvíjet se na bílých stránkách dokumentu. Poslední dobou často přemýšlím nad tím, co bychom s Bennym udělali jinak, kdybychom dopředu věděli, že se proslavíme. Kdybychom věděli, co nás čeká.

Když dojdu na konec, zhoupne se mi žaludek. Nezvládnu to. Myslela jsem si, že jo. Myslela jsem si, že se budu schopná svěřit se svou verzí příběhu, ale teď je mi z té představy na zvracení.

Soubor zavřu a najednou mě něco napadne. Na kousek papíru naškrábu vzkaz, vložím ho do dlaně a čekám na Mallory s Bennym. Když se o pár minut později vrátí, podlamují se mi kolena.

„Doděláme to?“ navrhne Benny.

„Víš co? Omlouvám se, ale nevadilo by ti, kdybys mi o té velrybě dovyprávěl zítra? Začínají se mi klížit oči.“

Mallory pohlédne na hodiny. Určitě jí neušlo, že jsme to dneska protáhli.

Benny pokrčí rameny. „Není problém.“

Dohodneme se na čase. Když se Mallory nedívá, strčím papírek – nyní vlhký od potu – Bennymu do kapsy od šortek a přiložím si prst ke rtům. Pst. Nejistě se usměje. Mallory ho doprovodí nahoru a přes strop slyším, jak Benny volá na svého psa a následně zazní nadšené poskakování tlapek po podlaze. Když zvuky v domě utichnou, přesunu se do ložnice.

Nastavím si budík a vklouznu do postele. Spánek se dostaví brzy – ať se mi to líbí, nebo ne. Představím si, jak Benny ten papírek rozloží a zvědavě na něj vykulí oči. Mýlil se, když mě konejšil, že se není čeho bát. Je toho spousta. Přitulím se k polštáři a zaposlouchám se do kvílejícího větru, předznamenávajícího velkou bouři.

BENNY ABBOTT

První den

O půlnoci spadl strom, ale tehdy jsem viděl jen hromadu listí osvětlenou stříbřitým měsíčním světlem. Nyní se mi naskýtá pohled na tu zkázu v plném rozsahu, až je mi z toho úzko. Kůlna, ještě do včerejška moje skromné útočiště, se proměnila na haldu třísek pohřbených pod půltunovým eukalyptem. Richie očichává trosky, čumák boří pod hustě olistěnou větev, až z něj není vidět nic jiného než bílý ocásek.

Vtom se ozve skřípavý zvuk a bouchnutí dveří. Přes plot zahlédnu souseda Teda, ploužícího se přes verandu. Na sobě má župan, odhalující jeho bílé břicho. Zaváže si uvolněný pásek. Nepozdravíme se – poslední měsíc spolu komunikujeme jen prostřednictvím našich právníků – ale neujde mi jeho výraz. Já ti to říkal. Před tím stromem mě varoval od doby, kdy jsem se nastěhoval.

„Richie,“ zavolám. „Pojď, kamaráde. Jdeme.“

Pes mě ignoruje.

„Pamlsek? Chceš pamlsek?“

To zafunguje. Přiběhne ke mně se srstí plnou listí a kůry a vrátíme se dovnitř. Richie už to zná. V kuchyni se posadí vedle skříňky, kde schovávám psí potravu. Kousek vedle leží Joyin vzkaz: Sejdeme se dnes večer. Tady. Přesně v 7. Velmi důležité.

Když ho zahlédnu, o slovo se znovu přihlásí kocovina.

Nevěděl jsem, co čekat, když jsem ten papír poprvé vytáhl z kapsy. Vzhledem k tomu, jak byla Joy tajemná, předpokládal jsem, že jde o Mallory. Nebo o živá vystoupení. Nebo možná o ten srpnový incident. S Joy jsme dlouho neměli příležitost pořádně si popovídat, neprobrali jsme ani můj rozvod. Dostavil jsem se přesně načas, jak chtěla, připravený na rozhovor. Ale to, co následovalo, jsem nečekal. A i když si tu scénu přehrávám v hlavě pořád dokola, stále si nejsem jistý, co se vlastně stalo. V jednu chvíli mě vítá objetím, v další… katastrofa.

Asi podvacáté od doby, co jsem se vyhrabal z postele, zkontroluju mobil. Ani jedna reakce na ponižující textovky, kterými jsem ji po svém odchodu zasypal. V poslední jsem se ujišťoval, jestli dnešní nahrávání platí.

Richie zavrtí ocasem a já si uvědomím, že jsem mu nedal slibovaný pamlsek. Za jeho trpělivost ho odměním dvěma kousky a postavím na kávu. Vtom mi zazvoní mobil. Srdce mi poskočí, ale není to Joy. Jde jen o připomenutí v kalendáři – Úklidový den.

Samozřejmě.

Kritickým okem své domácí uklízečky změřím aktuální stav kuchyně – přetékající odpadkový koš, kopa poházeného oblečení na jídelním stolku, poloprázdná flaška bourbonu, spálená pizza v troubě. Za jiných okolností bych se pokusil uklidit to nejhorší, abych udržel dojem způsobilého dospělého. Za jiných okolností by mi tělo nepulzovalo výčitkami.

•

Můj dům dělí od jejich vstupních dveří 1 528 kroků. Joy to spočítala, když jsem se nastěhoval – 1 528 pro mě, 1 600 pro ni a zhruba 4 000 pro naše čtyřnohé miláčky. Richie tahá za vodítko, společně se prodíráme popadanými palmovými listy a dalším nepořádkem, který na cestu navál vítr, a schováváme se ve stínu cedrů a dubů. Jakmile se přede mnou zjeví jejich živý plot a bílý dům se štukovou omítkou, stáhne se mi žaludek. Říká se, že psi zrcadlí energii svého pána, ale naše zrcadlo musí být rozbité, protože sotva u branky zvednu závoru, Richie nedočkavě vystřelí vpřed.

Setřu si pot z čela, a než vsunu klíč do zámku, zaklepu.

„Joy?“ zavolám a můj hlas se nese po rozvrzaných parketách.

V obývacím pokoji se zastavím. Všude je listí – na sedačce, na stolku i na křeslech. Rozbitým dvoukřídlým oknem dovnitř proudí vlahý vítr.

Další klepání, další chrastění klíčů. Kroky na podlaze.

Mallory s povzdechem vejde dovnitř. „Takže naše oprava nestačila.“ Dnes si vyhodila z kopýtka a místo obvyklého tílka si oblékla černé přiléhavé tričko s logem podniku své ženy – Quinnina cukrárna.

Ulevilo se mi. Joy sice neodpovídá na moje zprávy, ale zdá se, že nahrávání je stále na programu.

Když nereaguju, Mallory si mě změří od hlavy až k patě. „Jsi v pohodě? Vypadáš –“ Mávne rukou.

„V pohodě.“ Zním nepřesvědčivě, a proto dodám: „Zřítil se mi strom na kůlnu.“

„Kruci.“

Přikývnu.

„Počkej. Snad nemyslíš Zenové doupě?“

Znovu přikývnu.

„To je nanic,“ zašeptá ve zbožné úctě.

Je to ještě horší. Bouda s rozměrem čtyři na šest metrů byla důvodem, proč jsem si ten dům vlastně pořídil, a od té doby jsem do ní nasypal spoustu peněz. Teď mě ale trápí ožehavější problémy. Nechám nohy, aby mě odnesly do suterénu, a v duchu se připravuju na Joyin obličej. Nepatrný úsměv by úplně stačil. Pokud se usměje, zvládneme to.

Jenže ona tady není. Nahrávací studio je prázdné, stejně jako další přilehlé místnosti. Zbývá zkontrolovat ložnici. Dveře jsou pootevřené, postel ustlaná. „Joy?“ zavolám tiše.

Žádná odpověď. Na dnešek jsem si představoval nejrůznější scénáře, ale tenhle mě nenapadl.

„Nikdo tu není,“ oznámím Mallory, když sejde dolů.

Rozhlédne se kolem sebe, jako kdybych mohl přehlédnout dvě dospělé osoby. „Víš to jistě?“

Naskočí mi husí kůže. Zkusím Joy zavolat na mobil, ale hovor ihned spadne do hlasové schránky. Nevšímám si nezodpovězených zpráv na displeji a napíšu novou: Jsme u vás. Když nedojde k žádné reakci, rozpačitě doplním: Domluvili jsme se na 11, že jo?

„Třeba jeli nakupovat,“ snaží se mě Mallory uklidnit. Posadí se na své místo u stolu a začne připravovat nahrávací zařízení.

Udělám to samé, ale rozbolí mě hlava. Neochotně si znovu přečtu zprávy, které mi včera poslal Xander, krátce potom, co mě Joy vyhodila z domu: Zavolej mi. A o pět minut později: CO JSI TO UDĚLAL? Ani na jednu zprávu jsem neodpověděl. Vzhledem k tomu, že během mé návštěvy nebyl doma, doufal jsem – asi naivně – že jeho zprávy se netýkají toho, co jsme s Joy probírali. Existuje řada věcí, kterých jsem se za poslední týden dopustil a které by si zasloužily napomenutí pomocí caps locku. S nelibostí naťukám: Kde jste?

Richie škrábe na dveře, abych ho z terasy pustil dovnitř. Otevřu a on kolem mě odkráčí nahoru. Jeho drápy se ozývají na dřevěné podlaze, přechází z jedné místnosti do druhé, načež se vrátí za mnou a upře na mě pohled plný očekávání. Rozumím mu. „Neviděl jsi Potsieho?“

Mallory mlaskne. „Možná ho šli vyvenčit.“

Ví stejně dobře jako já, že ani jeden z nich by nešel se psem na procházku, když máme nahrávat novou epizodu. Přesto s ní naoko souhlasím, řeknu „možná“ a vyklouznu ven.

Vichřice Santa Ana znovu nabírá na síle a vane naším směrem novou vlnu horkého vzduchu. Na zem se snáší jehličí z vysoké jedle, zatímco mě Richie vede po kamenném chodníku ke garáži. Nakouknu dovnitř. Je cítit zatuchlinou a terpentýnem. Xanderovo Maserati parkuje na obvyklém místě, ale po jeho veteránu značky MG z roku 1964 není ani stopy.

„Kde máš bráchu?“ oslovím psa. Sehnu se a poškrábu ho za ušima.

Když se narovnám, znovu mě zabolí hlava. Zamžourám do ostrého slunce a to, co uvidím, mi vyrazí dech. Sejdu zpátky k budově a upřu pohled na díru zející uprostřed zdi, přímo mezi vysokým kaktusem a přerostlým vavřínem. Na jejím místě bývalo okno, ale když nakouknu dovnitř, vidím jen roztříštěné sklo, pokrývající celou plochu Joyiny koupelny.

JOY MOOREOVÁ

Výňatek ze společných memoárů s Bennym Abbottem

Dříve

Dokážu usnout kdekoli. Ve třídě, v restauraci, v kině, na procházce – ať zmíníte jakékoli místo, nejspíš jsem si tam zdřímla. Nejsem z toho na větvi, což přátelé trpící nespavostí nedokážou pochopit. Než jsem začala brát prášky a vytvořila si pravidelnou rutinu, žila jsem ustavičně v limbu. Nešlo o to, jestli se dostaví náhlý spánek, ale o to, kdy a kde. Těmhle vlnám nekontrolovatelné ospalosti lékaři říkají „záchvaty“. Já preferuju označení šlofíček. I s Bennym jsem se seznámila během jedné krátké siesty.

Sousedova rocková kapela tehdy hrála v klubu Echo. Možná už jste o tom místě slyšeli – jde o koncertní sál bez jediného místa k sezení, kde jsou všichni natlačení jeden na druhém uprostřed tmavého obdélníkového prostoru, menšího než školní posluchárna, který má zkrátka výjimečnou atmosféru.

Ležela jsem na betonové podlaze v zadní části místnosti, hlavu si opírala o ruku a Benny o mě cestou z toalety málem zakopl.

V podobných situacích o sobě vůbec nevím, což je pro spánek typické. Než se vzbudím, může uběhnout pár vteřin, ale někdy i několik hodin. Někdy se cítím odpočatě, jindy ne. Netuším, jak dlouho jsem se na té špinavé zemi válela. Když se ke mně Benny sklonil, byla jsem uvězněná ve spánkové paralýze – uvědomovala jsem si, kde jsem, ale za zavřenými víčky jsem viděla „snovou“ verzi potemnělého klubu společně s tmavými postavami a zářivými světly. Nacházela jsem se v liminálním prostoru mezi bděním a bezvědomím a moje tělo se odmítalo pohnout.

Benny si myslel, že jsem to přepískla s alkoholem, proto mi několikrát poklepal na rameno. Hele, vstávej. A to stačilo. Kouzlo se zlomilo. Otevřela jsem oči, natočila hlavu a tam stál on – můj Benny.

Znáte to, když někoho potkáte a dostane se vám jasného vnuknutí, které vám říká: toho člověka v životě potřebuju, nebo naopak: od něj se musím držet co nejdál? Když jsem uviděla Bennyho křivý úsměv a rozcuchané kučery barvy mědi, neutekla jsem. Poškrábal se na bradě a řekl: „Tady jsi.“

„Tady jsem,“ zamumlala jsem.

Chtěl mě odvést na čerstvý vzduch, ale já namítla, že jsem v pohodě. Kapela začala hrát předělávku písničky Lovesong od Cure. Nechala jsem ho, aby mi pomohl na nohy, a on mě pak objímal celou dobu, kdy jsme zpívali o nekonečné lásce.

To se fakt stalo. A od té doby jsme nejlepší přátelé.

Ptáte se, jak jsme to dotáhli až sem? To je přece smysl celého tohoto vyprávění. Vylíčit neuvěřitelnou cestu, která nás dostala až do tohoto bodu, kdy máme na kontě neskutečných třicet pět milionů stažení měsíčně. (Vážně, kamarádi. Tohle moje hlava nikdy nepobere a já vám nikdy nepřestanu být vděčná za to, že nás podporujete, komentujete a odebíráte. Děkujeme vám. ZA VŠECHNO.)

Náš příběh je ale trochu složitější, takže to vezmu od začátku.

Nadměrná denní ospalost mě začala trápit na podzim v druháku na střední. Rodiče si mysleli, že za to může puberta. Rychlý růst těla, pozdní večerka, nabitý rozvrh. Byla jsem v jednom kuse unavená, ale nikoho to neznepokojovalo, protože každé patnáctileté děcko je unavené. Kdo dokáže zůstat vzhůru během občanky? Komu nedělá problém vstávat za rozbřesku? Většinu prvního pololetí jsem byla jako chodící mrtvola, dokud moje nemoc nezačala mít neblahý vliv na známky.

Doktoři měli podezření na mononukleózu. Když prý budu odpočívat, brzy to přejde. Jenže uplynul měsíc dva, a já na tom byla pořád bídně. Spánek pohlcoval veškerý můj čas. Vyšetřili mi štítnou žlázu, zkontrolovali, jestli nejsem chudokrevná, jestli nemám cukrovku nebo problémy s ledvinami. Ze všech stran jsem začala slýchat slova chronický únavový syndrom, ale ani to neznělo uspokojivě.

Já jsem to přirovnávala k rozbitému vypínači. Jednu vteřinu jsem vzhůru, ve druhé se mi hlava klátí únavou, působí na mě gravitace a pálí mě oči. Pomalu se mi zatmívá před očima, tělo se vypíná a znovu naskakuje, vypíná a naskakuje, a než se naděju, spánek je jako Dorotčin dům, který odneslo tornádo, a já jsem Zlá čarodějnice z východu, které pod ním trčí jen pruhované punčochy a červené střevíce. Když se na mě řítí, nemůžu mu uniknout.

Chci, aby bylo jasno. Tohle je MOJE zkušenost s narkolepsií. Každý pacient zvládá tuhle poruchu jinak a zabírají mu jiné prostředky. Někomu například při dlouhém řízení pomáhají kyselé bonbóny, jinak by ho monotónnost silnice ukolébala ke spánku. Jiní mají natolik vážnou diagnózu, že navzdory sebesilnějším lékům nedokončí ani ty nejjednodušší úkoly. Někdo zažívá kataplexii, což znamená, že mu ochabují svaly, když si mozek zamění nějakou silnou emoci s vjemem probíhajícím během REM fáze. Spouštěče, jako například stres, překvapení, nadšení – nebo dokonce i obyčejný vtip – můžou způsobit, že tělo znehybní, jako kdyby se člověk ponořil do hlubokého spánku. Z našeho podcastu víte, že se často směju. U mě se kataplexie neprojevuje. Stejně jako lidé s kataplexií nemusí zároveň trpět narkolepsií. Tohle platí pro všechny choroby a poruchy – u každého se projevují jinak.

Ale to jsem odbočila – a to jsem teprve na začátku! Bože, s touhle knihou to dopadne stejně jako s naším podcastem. Chtěla jsem zkrátka zmínit moment, kdy mi poprvé došlo, že to s tou únavou nebude jen tak.

Představte si tuhle scénu – je začátek nového milénia, léto před nástupem do třeťáku. Šestnáct let, jedináček, život v samém srdci Kalifornie, mezi Los Angeles a Palm Springs – těžký smog, vedro. Skoro na každém rohu se nacházela mléčná farma, takže si k té představě přidejte ještě specifický zápach. Tehdy jsem o své diagnóze neměla tušení a jediné, po čem jsem toužila, byl řidičský průkaz. Rodiče slíbili, že mě naučí řídit, až udržím hlavu vztyčenou déle než půl hodiny v kuse, ale mně se nechtělo čekat. Jsem Veruka Saltiniová z Továrny na čokoládu, spouštějící se bezhlavě ze skluzavky. „Nezajímá mě jak, prostě to chciiiiiiiiiiiiiii…“ Jsme si dokonce podobné. Vlnité hnědé vlasy, malý knoflíkový nos.

Mojí nejlepší kamarádkou toho osudového léta byla Vanessa, která vlastnila krémový El Camino z roku 1973. Skvělý bourák, který by při srážce s jiným autem neutrpěl ani škrábnutí. Se svými symptomy jsem si nelámala hlavu, a když se Vanessa jednou mezi šichtami ve fast-foodu nudila, poprosila jsem ji, jestli by mě nevzala na projížďku.

Vanessa byla pro každou špatnost, takže zatímco byli moji rodiče v práci, vyzvedla mě před domem a podala mi klíčky. Až když jsem je strčila do zapalování, přiznala jsem, že to s manuálem neumím. Vynechala jsem skutečnost, že jsem ještě nikdy neřídila, a raději se soustředila na řadicí páku, která pro mě byla velkou neznámou.

„Nauč mě to,“ škemrala jsem. „Skláním se před tvými mimořádnými řidičskými schopnostmi.“

Vanessa byla roztleskávačka a zároveň zářila v matematice. Milovala, když někdo vyzdvihoval její inteligenci. „Tak jo, dobře,“ souhlasila. „Ale jenom kolem domu.“

Nutno uznat, že byla dobrá učitelka. Netrvalo dlouho a projížděly jsme se staženými okénky obytnou zónou nižší střední třídy. Co se stalo pak, beru na sebe. Fičela jsem rovně za nosem, když vtom… se můj vypínač rozbil. Hlava mi klesla. Usnula jsem. Probrala jsem se. Usnula jsem. Probrala jsem se. Plácla jsem se přes tváře a prosila své tělo: Teď ne, teď ne, jenže ruka ve spolupráci s nohou nestihla podřadit.

S narůstající panikou jsem ztrácela nad autem kontrolu, ale Vanessa se mohla potrhat smíchy, protože jsem jela rychlostí sotva osm kilometrů v hodině. Myslela si, že se snad snažím být vtipná. Najednou mi došlo, že stačí šlápnout na brzdu. Ale už bylo pozdě. Dorotčin dům mě přimáčkl k zemi.

Když jsem se znovu probudila, Vanessa mě třásla za ramena, křičela, plakala a její bourák opíral kapotu o datlovník kanárský.

Ve skutečnosti větší újmu utrpěla palma, ale stačilo to k tomu, abychom se s rodiči obrazně řečeno probudili a vyhledali pomoc.

O dvě studie spánku později jsme se konečně dozvěděli přesnou diagnózu. Když se na to dívám zpětně, divím se, že to nikoho nenapadlo daleko dřív. Bez pořádné léčby je můj typ narkolepsie poměrně závažný, a já ho do té doby nikterak neléčila. Moje symptomy byly do očí bijící:

NYNÍ HRAJE

NARKOLEPSIE!

V HLAVNÍ ROLI JOY MOOREOVÁ

Díky přesnému určení choroby se mi konečně dostalo lékařské péče. K mému zklamání však nedošlo k žádné zlomové transformaci.

Nikdo nechce, aby ho ostatní litovali, ale žít s handicapem, který není na první pohled viditelný, je poměrně složité. Moji kamarádi nedovedli pochopit, zvlášť ze začátku, proč si prostě nedám o jednu kávu víc. Učitelé si mysleli, že jsem líná. Že situaci zveličuju. Někteří z nich si neodpustili uštěpačnou poznámku: „Takže moje hodina asi není dost zajímavá, aby tě udržela při smyslech.“

Pátou hodinu jsem si obvykle chodila zdřímnout do ošetřovny, čímž se mi aspoň trochu dobily baterky pro zbytek vyučování. Když jsem po škole přišla domů, okamžitě jsem to zase zalomila. V průměru jsem si dopřávala tři, někdy čtyři šlofíky denně a mezi nimi několik 5–10vteřinových mikrospánků. Vyzkoušeli jsme různé kombinace stimulantů, léků na podporu funkce mozku, prášků na spaní (protože věřte tomu, nebo ne, narkolepsie vám nezaručí, že se v noci dobře vyspíte) a antidepresiv na léčbu úzkostí a depresí, které na sebe nenechaly dlouho čekat.

Stačí, když řeknu, že takhle jsem si svoje nejlepší léta na střední nepředstavovala.

Protože jsem odmaturovala s odřenýma ušima, rozhodla jsem se nástup na vysokou odložit. Stejně jsem nevěděla, čemu se chci věnovat. Jenže se spoustou volného času a žádnými povinnostmi jsem začala zahálet. Z Veruky Saltiniové se stal Ijáček. Když si terapeutka všimla mého ponurého stavu, navrhla, abych se zapsala do nějakého uměleckého kurzu. Vybrala jsem si online seminář grafického designu, protože jsem ho mohla vykonávat kdykoliv a odkudkoliv. Došla jsem k závěru, že se díky tomu třeba dostanu na vysokou, až budu na ten krok připravená.

A teď se budu trochu naparovat. V grafice jsem vážně dobrá. Ach, jaká úleva. Vrhla jsem se do toho, aniž bych věděla cokoli o typografii nebo o reklamě, ale měla jsem cit pro prostor a texturu, společně s čerstvě objevenou trpělivostí učit se nové věci. Po úspěšném dokončení kurzu jsem absolvovala druhý, pak třetí a najednou začali učitelé mé jméno navrhovat menším firmám, které potřebovaly vytvořit jednoduchý grafický design. Tyhle zkušenosti vedly k větším projektům a rázem jsem si začala vydělávat. Skromně, ale i to se počítá. Dokázala jsem to sama, bez vysokoškolského diplomu. Představovala jsem si, že podobnou euforii člověk cítí po získání řidičského průkazu. Tehdy jsem pořád ještě neřídila.

Naši nechtěli, abych se od nich odstěhovala, ale já jsem si postavila hlavu. Antidepresiva mě vytáhla z postele, stimulanty mě držely při vědomí a já jsem dodržovala striktní spací režim, což pomohlo. Byla jsem odhodlaná v tom pokračovat. Když jsem si nedaleko od nich našla malý jednopokojový byt, prosila jsem je, aby souhlasili. „Měli byste být rádi, že mi lezete na nervy,“ řekla jsem jim. „To znamená, že už se cítím líp.“

Vzdali to. A dovolte mi říct, že první záchvěvy svobody jsem si užila do sytosti. Sýrové křupky k večeři? Splněno. Tanec ve spodním prádle? Zpívání muzikálových šlágrů, až to tahá za uši? Nesčetněkrát. Dokonce jsem vyzkoušela rande naslepo, ale většina mužů při zmínce obávaného slova na N hodila zpátečku. Ukázalo se, že narkolepsie není sexy tématem do postele.

Následující roky nestojí za řeč. Chodila jsem na školení, pracovala od nevidím do nevidím a vybudovala jsem si klientskou základnu. Po pětadvacátých narozeninách jsem měla docela slušně naspořeno a byla jsem připravená na změnu.

A tehdy se objevil Benny.

BENNY ABBOTT

První den

Ode dveří koupelny s Mallory zíráme na ostré střepy, roztříštěné po celé ploše místnosti – jsou na podlaze, ve vaně, v obou umyvadlech i na záchodovém prkénku. A po Joy s Xanderem stále nejsou žádné stopy.

„Neměli bychom zavolat policii?“ zeptám se. „Měli, že jo?“

„A co bychom jim asi řekli?“

Zpražím ji pohoršeným pohledem, nad kterým jen mávne rukou.

„Nejspíš za to může vítr. Vždyť nahoře se stalo to samé.“ Mallory přeskáče přes sklo k oknu a zalomcuje s jeho rámem. „Podívej, uvolnila se petlice.“ Načež s ní taky zacloumá.

Nejde mi na rozum, že by takovou skleněnou explozi způsobilo počasí, ale možná má pravdu. Jiné známky cizího vniknutí jsme nenašli. Zdá se, že nic nechybí a k žádné jiné újmě nedošlo.

Zkusím Joy znovu zavolat, ale zase se dočkám jen hlasové schránky. „Kde jsi?“ vyhrknu, přestože vím, že si hlasovky zpětně nikdy nepřehrává. „Jsme u vás a vy tu nejste. A je tu rozbité sklo, tak prostě… prosím, ozvi se.“

Zhluboka se nadechnu a snažím se vzít příklad z Mallory. Zatím není důvod k panice. Vždyť Joy s Xanderem mají jen půl hodiny zpoždění, včera se městem prohnal skutečně silný vichr – dost silný na to, aby vyvrátil čtyřmetrový strom – a Joy má plné právo mě ignorovat.

Dojdu k Mallory a pohladím okraj rámu. V horním pravém rohu je bílý plastový sensor a já dostanu nápad. Otočím se a s Mallory v patách vyběhnu nahoru. Přešlapuje mi za zády, zatímco zkouším zprovoznit kontrolní panel alarmového systému. „To je… hm… Je vypnutý.“

Mallory zmáčkne tlačítko na boku a přístroj se rozsvítí. Čekám, dokud se nenačte hlavní obrazovka, a kliknu na složku s nejnovějšími záznamy. Jenže z posledních čtyřiadvaceti hodin žádný záznam neexistuje. Vyměníme si zmatený výraz.

„Možná mají schůzku s právníky,“ nabídne Mallory.

Je to možné, ale Xander tyhle záležitosti obvykle řeší sám.

Vytáhne mobil, vyhledá číslo do jejich kanceláře a hovor dá na hlasitý odposlech. Mobil vyzvání a já zašeptám: „Pro jistotu zkusím Joyiny rodiče.“

Přikývne a odporoučí se dolů. Rozhodně nemám v úmyslu alarmovat Joyiny rodiče. Jsou teď zrovna na transatlantické plavbě z Londýna, kterou jim dcera věnovala ke čtyřicátému výročí svatby. Pokud se nepletu, nacházejí se právě uprostřed ničeho. Místo toho raději něco zkontroluju, než úplně ztratím nervy.

Zatímco potichu zasednu k Joyinu počítači, z Malloryna mobilu ke mně dolehne čilý ženský hlas. Joy si nedávno na počest našeho oblíbeného seriálu Happy Days změnila heslo. Naťukám jména potsierichiefonzie bez mezer a velkých písmen a kliknu na soubor s novými audionahrávkami. Objeví se seznam, který zběžně prohlídnu ve snaze najít záznam ze včerejšího večera.

V rychlosti prohledám pevný disk, cloud, koš i Joyin e-mail, ale bez úspěchu. Zatočí se mi z toho hlava, a proto vyjdu na vzduch.

„Nikdo o nich nic neví,“ informuje mě Mallory o několik minut později a dodá, že mluvila i s naším reklamním manažerem a výzkumným asistentem. „Zkontrolovala jsem sociální sítě.“

Zmínka o sockách mi na náladě nepřidá. „A?“

„Nic.“

To mi nestačí. „Nic od…?“

„Ty-víš-koho? Ne.“ Zadívá se mi do očí. „Co mi tajíš?“

Během půl roku, co u nás Mallory pracuje, jsem její vztah s bratrem pozoroval jako antropolog sledující nový živočišný druh. Vypadají jako sourozenci? Nepochybně. Zní jako sourozenci? Někdy – když na nás Mallory zčistajasna vyrukuje s dánským přízvukem. Ale chovají se k sobě tak? O tom by se dalo polemizovat. Kdybych je neznal, myslel bych si, že jde o plavovlasé vládní představitele, kteří zachovávají pouze diplomatické vztahy, ale možná jsou k sobě vřelejší, když nejsem poblíž. V tom případě by Mallory mohla tušit, o co tu jde.

Otočím se na ni a doufám, že nezním tak zoufale, jak se cítím. „Nepřipadala ti Joy poslední dobou zvláštní? Nezměnila se?“

„Proč myslíš?“

Zvažuju odpověď, když najednou Richie přeběhne přes dvůr a štěkáním se nás snaží na něco upozornit. Štěká tak hlasitě a neoblomně, že se s Mallory raději vydáme za ním. Na druhé straně sdíleného kovového plotu spatříme Joyinu sousedku Carlottu v barevné zástěře. Zavolá na nás a nad hlavou zamává zahradnickými rukavicemi.

S Carlottou se znám od vidění. Joy mi prozradila, že dělala dvacet let soudkyni kriminálního soudu, ale když jí před pěti lety lékaři diagnostikovali leukémii, odešla do předčasného důchodu. Loni na podzim se jí nemoc vrátila a od té doby jí Joy pomáhá se zahrádkou. Nyní je ve fázi udržovací chemoterapie. Jakmile se k ní trochu přiblížíme, všimnu si tmavých kruhů pod jejíma unavenýma očima.

„Ještěže jsem na vás natrefila.“ Bílé chmýří jí poletuje kolem hlavy. „Sklidila jsem spoustu zeleniny a potřebuju, aby mi s ní někdo pomohl. Co máte rádi? Fazole, římský salát, lilek, mrkev?“

„To zní moc dobře, děkujeme,“ řekne Mallory a nesměle se usměje. „Ale spíš by nás zajímalo, jestli jste dneska neviděla Joy nebo Xandera?“

Carlotta strčí rukavice do kapsy u zástěry a zavrtí hlavou. „Myslím, že ne.“

„A Potsieho?“ vyzvídám.

„Stalo se něco?“

Zasvětím ji do situace. Nezapomenu na rozbité okno v koupelně a nepřijaté hovory.

„To je zvláštní.“ Ohlédne se ke svému domu, tmavě zelené roubence na kopci, a od něj pohledem sklouzne na konec pozemku, který se bez oplocení svažuje do rokle. „V poslední době se tu dost ochomýtá ten otravný kojot, ale Potsieho jsem neviděla. Třeba ho šli vyvenčit.“

Na verandě se otevřou síťové dveře a ven vykročí její partner s pobaveným úšklebkem. Tak jako při každém setkání má na sobě rozepnutou košili, snad aby vynikly jeho opálené břišáky. Jediné chlupy má na vršku hlavy – šedé, nakrátko střižené s hlubokými kouty.

„Emile,“ Carlotta ho mávnutím ruky přivolá k nám, „hledají Joy a Xandera.“

Bývalý hollywoodský kaskadér je nyní elitním osobním trenérem, který čas od času opravuje veterány. Obdivuhodný výkon, který mu vysloužil titul „mistr všech karoserií“. Aspoň tak to uvádí na své vizitce. Mně leze na nervy, ale Xander si ho oblíbil – dvakrát týdně spolu chodí cvičit. Když dojde k plotu, znovu mu všechno vylíčím.

Zamyšleně našpulí spodní ret. „Dneska jsem je neviděl. Ne.“

„Nepohyboval se na jejich pozemku někdo cizí? Nebo třeba před domem?“ Zdá se, že Carlotta pochopila, proč se ptám. Významně se otočí na partnera, ale on jen zavrtí hlavou.

„A co jeho MG?“ Emil by si auta určitě všiml, vzhledem k tomu, že si ho od něj Xander před pár měsíci koupil. „V garáži nestojí.“

„Proč jste to neřekl hned?“ Emil se se smíchem plácne do obnaženého břicha. „Už jsem si začínal dělat starosti. Určitě vyrazili na projížďku.“

„Taky si myslím,“ souhlasí Carlotta. „Jsou dospělí. Věřím, že pro tu situaci existuje nějaké logické vysvětlení. Běžte k brance, Emil vám přinese pár bedýnek se zeleninou.“ Ukáže na ulici a pak pohotově zacouvá k domu.

S Mallory se na sebe zmateně zamračíme, ale přesto poslechneme.

•

Uplynou tři hodiny a my nemáme žádné nové zprávy. Obvolali jsme všechny známé, ale nikdo Joy ani Xandera neviděl, ani o nich neslyšel. Několikrát jsme zkontrolovali sociální sítě. Dokonce jsme objeli sousedství pro případ, že by Joy vyrazila na procházku s Potsiem – což bylo velmi nepravděpodobné – vzhledem k tomu, že v poslední době nevycházela z domu. Přesto jsme nahlédli do každé odbočky, každé slepé uličky, každého průchodu, abychom si byli jistí, že ji nikde neskolila únava. Nevíme si rady, proto se rozhodneme zabednit rozbité okno, než se dovnitř nastěhuje zvídavá mývalí rodinka.

Na kraji dvora stojí ocelová bouda bez oken. Zatáhnu za provázek a žárovka se probudí k životu. Na některých místech se drží nános prachu, jiná někdo nedávno setřel. V rohu leží staré plechovky s barvou, které tu nechal bývalý majitel. Na druhé straně jsou za kolečky složené kusy dřeva.

Kolečka odsunu stranou a začnu se prodírat starými prkny a paletami, abych dosáhl na široký arch překližky. Ačkoli dělám rámus, slyším štěkot psa z opačné strany dvora. Zakřičím na něj, ať je zticha, a nález opatrně protáhnu dveřmi.

„Ať si nezadřeš třísku,“ varuje mě Mallory od nedalekého pařezu.

„Hodila by se mi pomocná ruka.“ Unesl bych to, ale nechce se mi. Jediné, co chci, je, aby Joy prošla bránou a uklidnila nás, že ztratila mobil, že usnula v obchodě nebo že jí v nemocnici zašívali ránu po ostrém střepu.

Mallory se přitočí k překližce, ale než ji společně zvedneme, řeknu: „Můžu ti něco prozradit, aniž bys dělala unáhlené závěry?“

Podezíravě si mě prohlídne. „Víš, že můžeš, ale taky víš, že budu.“

Zvážím své možnosti a dojde mi, že je to špatný nápad. Ale přesto do toho jdu. „Včera večer jsem se sem vrátil. Po nahrávání.“

Zvedne obočí.

„Slíbila jsi, že nebudeš dělat unáhlené závěry.“

„Neslíbila. Xander byl doma?“

„Ne.“

„Aha.“ S další reakcí si dá načas. „A říkáš mi to, protože…“

„Protože nevím, co si mám myslet. Dlouho jsem se nezdržel. Vyhodila mě krátce po tom, co jsem přišel.“ Soustředím se na suk ve dřevě. „Ale ještě předtím mi něco sdělila.“

Richie téměř kvílí. Znovu ho okřiknu a on mě znovu ignoruje.

„To bude zas ten kojot,“ zamyslí se. „Co ti sdělila?“

„Že si chce dát od podcastu pauzu.“

„Pauzu,“ zopakuje.

„Já to samozřejmě chápu,“ pokračuju, i když je mi to nepříjemné. „Máme za sebou náročné období. Měli bychom si dát pauzu, ale…“

„Smlouva.“

„Je to trapné. Vždyť jsou to jen peníze.“

„Takový obnos může člověku změnit život.“

„Ale o prachy nejde,“ namítnu co nejrozhodněji. „Myslel jsem si, že jsme na stejné vlně.“ Ošiju se při vzpomínce na její pohled, kterým mě vyprovodila z domu. Na to, co jsem jí řekl. Už do smrti budu mít máslo na hlavě. „Napadlo mě, jestli nemáš nějaké informace, s kterými by ses mi mohla svěřit.“

Richie začal štěkot prokládat kňouráním. Nedokážu určit, na co Mallory myslí. „Máš?“ naléhám.

Zavrtí hlavou a dodá: „Richie zní divně.“

Nechci měnit téma, ale uvědomím si, že má pravdu. Neochotně ji následuju k domu, a když uvidím, na co můj pes štěká, rozběhnu se.

Před bránou stojí Potsie. A je sám.

JOY MOOREOVÁ

Výňatek ze společných memoárů s Bennym Abbottem

Před třinácti lety

Věci, které jsem před nastěhováním do Los Angeles nevěděla: veřejná doprava je na draka. Traduje se, že město je plné neúspěšných herců, což je pravda. Lidi se často chlubí tím, s jakými celebritami se přátelí. Žije tady víc umělců než v kterémkoli jiném městě. Taky víc krasavců. I když vyděláváte přes dvě stě tisíc dolarů ročně, nemůžete si dovolit vlastní bydlení. Graffiti jsou všude, stejně jako palmy, z kterých opadávají listy, sotva se trochu zvedne vítr. A ten se zvedá často. Doprava je šílená. Koncerty v Hollywood Bowl jsou neskutečné, stejně jako symfonie v koncertní hale Walta Disneyho. I když vyděláváte přes tři sta tisíc dolarů ročně, nemůžete si dovolit vlastní bydlení. Pokud nebydlíte u pláže, v létě se pořádně zapotíte. Západní pobřeží je úchvatné. Málokdy prší, což obyvatelům vyhovuje, a když už se zatáhne, nastane katastrofa biblických rozměrů – sesuv bahna, záplavy, hrdinská záchrana psa z místní řeky. A k tomu autonehody – místní za deště neumí řídit, i kdyby se na hlavu stavěli. Ulice jsou často uzavřené kvůli nějakému natáčení. Parkování je za trest. Auta vypovídají o vašem společenském postavení. Lidi rádi probírají politiku. Stromy opadávají v prosinci a kvetou v lednu. Venku je jen pár míst, kde se dá schovat do stínu. I když vyděláváte přes čtyři sta tisíc dolarů ročně, nemůžete si dovolit „kvalitní“ bydlení. Město často trápí znečištěné ovzduší, ale díky tomu jsou tu dechberoucí západy slunce. Cvičení je nejúčinnější, když se provádí veřejně – jóga v parcích, zvedání závaží v posilovnách s prosklenými stěnami, jízda na kole kolem pobřeží, běh po zaprášených chodnících. Pouliční tacos nemá chybu. Halloweenský průvod v Západním Hollywoodu je velký zážitek. K zemětřesení dochází jen vzácně. Období požárů je děsivé. Setkání s celebritou je běžné. Místní metropolitní letiště je příšerné. A když vyrazíte na koncert, můžete potkat svou spřízněnou duši.

•

S Bennym jsme byli nejlepší přátelé od prvního dne. Když kapela dohrála poslední písničku, doprovodil mě domů a čekal, dokud jsem nevešla dovnitř. Další odpoledne mi zaklepal na dveře. „Jen jsem tě chtěl pozdravit.“

Šli jsme si sednout do mého oblíbeného mexického bistra hned za rohem a celé čtyři hodiny jsme probírali filmy, umění, knihy a mazlíčky z dětství. Byl milý, vtipný a líbilo se mi, jak se do mě vpíjí očima, když mluvím – jako kdyby se snažil číst mezi řádky. Od první bezedné misky s chipsy jsem věděla, že na mě udělá nezapomenutelný dojem.

S Bennym jsme se potkali i následující den. A pak znovu. Vzal mě do okresního muzea umění, kde jsme kličkovali mezi 202 pouličními lampami, které dohromady vytvářejí ohromné sousoší s názvem Městské světlo, a pozorovali jsme ostatní, jak pózují před objektivem.

„Na kolika selfíčkách se tyhle lampy asi vyskytují?“ nadhodila jsem.

Dívka souhlasila: „Ano, ano!“ a vrhla se snoubenci kolem krku.

„Ano.“