Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Miranda Moore

Nádherná katastrofa

Z anglického originálu A Beautiful, Terrible Thing, vydaného
nakladatelstvím David Fickling Books roku 2025 v Oxfordu,
přeložil Jakub Laxar

Návrh obálky a sazba Tereza Eager
Redakce Nikola Navrátilová
Korektury Tereza Janků
Odpovědná redaktorka Sára Vůchová

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz, tel.: +420 234 264 401
jako svou 10 613. publikaci
První vydání, Praha 2026
Vytiskly TBB, a. s., Banská Bystrica

A Beautiful, Terrible Thing © Miranda Moore, 2025.
All rights reserved.
No part of this publication may be reproduced, stored in a retrieval system, or transmitted in any form or by any means, electronic, mechanical, photocopying, recording or otherwise, without the prior permission of the publishers.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2026
Translation © Jakub Laxar, 2026
Cover design © Tereza Eager

ISBN 978-80-271-6046-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-5118-9 (pdf)
ISBN 978-80-247-0940-6 (print)

Tobě. Ať jsi kdo jsi.

Kapitola * první

Nathan

30. června, Edinburgh

Ten kluk, on umírá.

Umírá přímo přede mnou na asfaltu a nedá se s tím vůbec nic dělat.

Zabil jsem ho.

Zabil jsem kluka.

Má to být první den zbytku tvýho života. Nový začátek.

Když ti učitelé přejou všechno nejlepší do budoucna, vytasí se se všema klišé. Mluví o nepopsaných stránkách, nových kapitolách, snech, ambicích, možnostech nebo příležitostech. Říkají ti, že ty sám jsi strůjcem svýho osudu. Nevezmou si tě bokem a neřeknou: Hele, Blakey, tvůj život začíná a končí zítřkem.

Můj nový začátek trval přesně dvě hodiny a třicet sedm minut od momentu, kdy jsem se vzbudil, až po okamžik, kdy se celý svět zastavil.

Takže. Řídil jsem mámino auto a byl sám se sebou řácky spokojenej. Zrovna jsem měl namířeno za Scottym do obchoďáku. Ranní mlha se začínala rozplývat a vzduch šuměl létem – však to znáte, sluníčko svítí, všichni se usmívají a celej svět je štěstím bez sebe. Anebo to tak možná přišlo jenom mně. Věnoval jsem se telefonu, abych pořádně ohulil Starlight – můj nejoblíbenější song z celýho alba –, a říkal si: Čtvrtek, žádná matika, žádný zemák. Svoboda!

Podíval jsem se před sebe, dupnul na brzdy a zařval.

Rána.

Tělo mi škublo dopředu a do hrudi mě udeřil pás. Jediné, co jsem viděl, byl kluk, tak o čtyři roky, možná pět let mladší než já. Opětoval mi pohled vytřeštěnýma očima, ústa měl doširoka otevřená k výkřiku, hlavu zakloněnou. Pak se mu z očí vytratil lesk, sjel pod auto a nechal po sobě na kapotě širokou šarlatovou šmouhu.

Mozek mi pulzoval do rytmu splašeného srdce. Bušilo tak hlasitě – jako by mi v krku burácel thrash metal.

Všecko jsem vnímal zpomaleně, záběr po záběru. Odepnul jsem si pás, otevřel dveře, vystoupil. Okolo mě explodoval blizard hluku a pohybu. Lidi křičeli a kvíleli. Na zábradlí před obchodem, který stál hned vedle červeného nápisu KEBAB (část BAB visela jen na vlásku), zavlálo fialové sárí.

Ten kluk, bledý, hnědovlasý, v těsných riflích a zelené kostkované flanelce, ležel zhroucený na zemi. Z levého ucha mu odletělo sluchátko, na asfaltu ležel jeho rozmašírovaný mobil. Šedé netečné oči měl doširoka rozevřené. Klopýtl jsem dozadu. Kyslík ode mě odlétal, jako bych uvízl ve vzdušném víru. Vcuclo mě dunění baskytar.

Za límec mě popadla obří ruka, utahovala a utahovala. Dalo mi práci se vůbec nadechnout. Do očí mě praštily modré proužky klukových adidasek. Stejné nosí i můj mladší brácha.

Do obličeje mi řval černovlasý chlápek střižený na ježka, tvář měl celou zkřivenou. Udělal jsem krok dozadu. Předstoupil přede mě druhý muž, s bílými vlasy staženými do culíku, a zablokoval Ježkovu pěst letící mým směrem. Další dva – ne, tři – Ježka popadli a snažili se ho zpacifikovat.

„Patří do basy!“ hulákal. „Sráč jeden zasranej!“

Dýchnul jsem si ze svého inhalátoru.

Nevím, jak dlouho jsem tam stál, než jsem zaregistroval blížící se houkačky, ale slyšel jsem je dřív, než se objevily: policie, sanitka. Z té vyskočil záchranář, přiběhl ke klukovi, zkontroloval mu pulz a začal s masáží srdce.

Nic.

Žena ve stejné lahvově zelené uniformě klukovi do pusy zasunula trubičku a cosi mu tam mačkáním vháněla. Pak mu vyhrnula rukáv a dala mu kapačku.

Jeden policajt uzavřel oblast, druhý řídil dopravu a zablokoval jízdní pruh. Panoval tam chaos, spousta lidí, hluku a modře blikajících světel.

„Dvě minuty,“ zafuněl záchranář, který prováděl masáž srdce.

Jeho kolegyně připevnila klučinovi pod košili elektrody a zkontrolovala displej přístroje. Něco řekla.

Klukovou košilí prosákla rudá tekutina a vylila se na silnici. Obličej měl popelavý a jasně jsem viděl, jak se mu ze rtů vytrácí barva. Jeho ruka odhozená ke straně byla bílá, mrtvolná a tak malá.

Osoby v lahvově zelené se mi rozostřily. Chvílemi sebou kmitaly, pak zase čekaly. Syčení hydraulických brzd autobusu a náklaďáku spolu s vrčením motorky na moji hlavu zapůsobilo jako pulz defibrilátoru. Ohlédl jsem se přes rameno a setkal se pohledem s prťavou copatou holčičkou, která stála na horní palubě autobusu v protějším pruhu a zírala na to všechno s otevřenou pusou.

„Čtyři minuty. Adrenalin.“

Prohodili si pozice.

Policajt odstrčil chlápka, co si to natáčel na mobil.

Zatroubení auta. Telefonující hlasy. Kvílející děcko.

Policista promluvil do vysílačky. Podíval se na mě, zavrtěl hlavou a zkřivil ústa. Vypadal víc smutně než naštvaně. Zabavil mi telefon, zeptal se mě na jméno, věk, adresu a vlastníka auta a podrobil mě dechové zkoušce. Foukal jsem do trubičky, dokud to nepíplo. Negativní. Nechápu, že jsem zůstal v klidu. Přišlo mi, jako bych byl jen pozorovatel. Nedokázal jsem spustit oči z toho kluka.

„Osm minut.“

„No tak, chlapče,“ promluvil hlas. To mě oslovil ten policajt. „No tak,“ zopakoval. Šoupnul mě na zadní sedadlo modro-žlutého auta. O lidech, které „šoupli“ do policejního vozu, jsem slyšel ve zprávách. Nikdy by mě ani nenapadlo, že to šoupnutí jednou potká mě.

Zíral jsem z okýnka.

Chvíle klidu, rezignace.

Drobné zavrtění hlavou.

Záchranářovy pohybující se rty.

Z policejní vysílačky se ozval ženský hlas: „Hlásím, že máme smrťák. Osobák srazil chodce, jsme na Haddington Place, Leith Walk, před Gigiho pizzerií. Můžete nám sem poslat dopraváky a někoho z kriminálky?“

Máme smrťák.

Policista si sedl dozadu ke mně a odříkal mi moje obvinění a práva. Až teď jsem si všiml jeho kolegyně na sedadle řidiče. Hodila blinkr a rozjela se. Cítil jsem chlad, takový chlad, jako bych se proměnil v mramorovou sochu.

Máme smrťák.

Když jsme míjeli mámino auto, viděl jsem u něho dva policajty v bílém, vybavené všelijakými přístroji.

Nemohla to být skutečnost – nic z toho. Akorát že jsem seděl v policejním autě. A jeli jsme na policejní stanici. Skutečnost.

Řidičák jsem dostal teprve před čtyřmi měsíci. Zkoušky jsem udělal hned napoprvé.

Policajt mluvil do vysílačky. Viděl jsem ho z profilu, ale neslyšel. Jen jsem ho viděl – jeho prošedivělé vlasy, zkrácené vzadu a po stranách. Jeho rty se sice pohybovaly, v mysli mi však znělo jen ticho. Ulice se slily v jednolitou šmouhu. Netušil jsem, kde právě teď jsme. Vnímal jsem okolí jen jako řadu nesouvisejících obrazů, jako sérii slidů v jakési zvrácené prezentaci. Tělo, hladká bílá čelist. Pach krve. Červená. Ruce – jemné, zkrátka ruce dítěte. Adidasky. Sluchátko. Co asi poslouchal? Myšlenky mi bloudily, snímaly ho, kroužily kolem něj, obcházely po perimetru, vyhýbaly se tomu, co leželo uprostřed – vyhaslému srdci, prázdným očím.

Hráz se protrhla, valila se skrz ni pravda. Pokoušela se mě zadusit.

Ten kluk – je po něm. Zabil jsem ho. Zabil jsem člověka. Ticho nahradilo tepání: bušení mého vlastního srdce, hlasitě, hlasitěji, jako kopák. Odpočítávalo můj čas na tomto světě.

Kurva. Co si myslel, že se takhle procházel přes cestu?

Zabraný do svojí muziky.

Proč jsi mi to udělal, kámo?

Kurva.

Otevřely se dveře. Ani jsem si nevšiml, že jsme zastavili, že jsem venku z auta. Podíval jsem se pod sebe: zámkovka poďobaná rozšlapanými žvýkačkami. Znovu jsem zvedl hlavu. Hnědé cihly. Černé boty přede mnou udělaly tři kroky a vstoupily do dveří. Zdálo se, že je následuju.

„Posaď se,“ vybídl mě můj policajt a svalnatou rukou ukázal na židli. Byl průměrně vysoký a vypadal jako ten typ, co běhá ultramaratony pro zábavu – postavou typický bengo.

Za skleněnou posuvnou přepážkou seděli muž se ženou. Muž zvedl hlavu a posunul zástěnu na šířku hlavy.

Můj doprovod se k nim naklonil a tlumeným hlasem jim oznámil: „Vezu ho kvůli tý fatálce na Leith Walk.“ Myslel si, že ho neuslyším, jenže moje pozornost se upírala čistě na něj, jako bych se podvědomě ze všech sil snažil všechny ostatní zvuky vytěsnit a držet se protokolu. „Někdo by mu měl sehnat hrnek čaje a sušenku. Tyhle mladý jsou ta nejhorší sorta řidičů, myslí si, že spolkli všecku moudrost světa. Horší než ženský,“ řekl a mrknul na pěknou hnědovlasou kolegyni za přepážkou s vlasy schovanými pod služební čepicí. Udělala na něj obličej.

Tohle přece není vtipný.

„Ten zabitý, kolik mu bylo?“ zeptala se žena.

„Třináct. Chudák kluk.“

Přikývli a zavrtěli hlavami.

„A ten, co ho srazil?“

„Zrovna mu bylo osmnáct.“

Podívali se na mě.

„Watty a Trish schytali návštěvu u rodiny, chudáci,“ pokračoval policajt – můj policajt. „Odvezou je do špitálu, aby kluka identifikovali.“

Jeho kolegové znovu zavrtěli hlavami.

„Pojď se mnou,“ vyzval mě můj policajt a vedl mě chodbou do místnosti, kde zrovna jiný strážník psal na počítači. Nad hlavami nám svítily ostré modrobílé zářivky a vydávaly přitom pisklavé hučení. Všechno mi připadalo dvojnásob horké, dvojnásob jasné, dvojnásob ohlušující. Ten druhý se po nás ohlédl a pak se vrátil k datlování. Musel jsem vyndat všechno z kapes: klíče od domu, peněženku, inhalátor.

„Seržantka Spencerová z vazební služby tady bude každou chvíli,“ řekl mi můj policajt. „Máš právního zástupce, kterého můžeme kontaktovat, nebo máme zařídit přidělení úředního advokáta?“

Vazební služba?

Právní zástupce?

Zamrkal jsem. On si povzdychl.

Do místnosti vstoupila policistka s hladkými blond vlasy vzadu staženými do drdolu.

„Seržantka Lisa Spencerová,“ představila se.

Můj policajt – nedával jsem pozor, když se mi představoval – se mě zeptal na moje celé jméno, datum a místo narození, adresu trvalého bydliště a zaměstnání. Sdělil jsem mu, že žádné nemám – teprve jsem odmaturoval. V rozích dětské kresby visící na zdi svítily mastné skvrny od bílé plastelíny. Popředí bylo nakresleno zelenou pastelkou. Tři květiny – červená, žlutá a modrá – stály v pozoru vedle panáčka s velkým kulatým břichem a širokým úsměvem, černou uniformou a černou čepicí. Nahoře nad velkým prázdným prostorem – územím nikoho mezi zemí a nebem – se přes celou stránku táhla modrá obloha, kterou svými paprsky ozařovalo slunce.

Seržantka Spencerová se posadila a otočila se ke mně. „Máme kontaktovat někoho z rodiny?“

Užasle jsem zíral na rovnou linii její ofiny, která se vlnila ve vzduchu.

Podívala se na kolegu a pak zase na mě. „Sama mám syna. Za dva týdny mu bude sedmnáct. Strašně se chce naučit řídit.“ Naklonila se ke mně. „Zavoláme tvé mamince a požádáme ji, aby přišla, ano?“

Můj policajt se předklonil na židli, pohled upřený na podlahu, lokty spočívající na kolenou. Vůně kávy, lehký závan potu.

Mojí mámě?

Neuvědomoval jsem si, jak mile se ke mně policajti chovají, dokud nedorazil advokát. Musel měřit hodně přes dva metry. Byl vysoký a hubený. Proužkovaný kvádro. Růžová kravata. Potřásl mi rukou. Ta jeho byla studená. Jeho dlouhé prsty mi drtily klouby jako ve svěráku. Měl úzké brýle s černými obroučkami a holá lebka se mu leskla jako nakrémovaná. Nejspíš i byla, stejně tak i jeho boty.

„Stephen Jeffreys,“ představil se, v očích ani záblesk lidskosti. Nakrčení nosu prozradilo, že mě v duchu posuzuje.

„Já jsem Nathan. Nathan Blake.“ V hlavě mi zněl můj hlas přiškrceně.

Můj policajt našel mně a mému advokátovi volnou místnost, načež odešel a zavřel za sebou dveře.

Právník se začal hrabat ve svém kufříku a pokynul mi, abych se posadil. „Můžete popsat, co přesně se stalo? Co nejpodrobněji.“

Pokusil jsem se o to. Řekl jsem mu všechno, na co jsem si dokázal vzpomenout.

„Kde je moje máma?“ zeptal jsem se.

„Pochoduje sem a tam před recepcí a ptá se, proč zadrželi jejího syna.“

Při té představě jsem se zachvěl.

„Tumáte.“ Podal mi svůj mobil. „Chcete jí zavolat?“

Jak jí mám prostě jen zavolat? Co jí mám říct?

„Mami?“ zachraptěl jsem a propadl se do židle.

„Nathane? Co se stalo? Jsi v pořádku?“ Slyšel jsem, jak jí zmítá tíseň.

„Naboural jsem auto.“

„Ale nic ti není, že ne?“

„Nic mi není.“ Hlas se mi zachvěl.

„Takže jsi v pořádku?“

Ticho. Nedostávalo se mi slov, nedokázal jsem sebrat odvahu.

„Proč tě zatkli? Kde je auto?“

„Na Leith Walk.“ Anebo možná v závěsu za odtahovkou. Nezmínil jsem jí, že je celé od krve.

„Co se stalo, Nathane? Pověz mi to.“

„Srazil jsem autem kluka. Myslím, že se nerozhlídl – ne, nerozhlídl se. Poslouchal muziku.“

Chvíli mlčela. „A ten hoch, je zraněný?“

Vydal jsem ze sebe hlasitý vzlyk, který mi odsál vzduch z plic – nemohl jsem ho už zadržet.

„Všechno je v pořádku, zlatíčko. Bude to dobré.“

Nemohl jsem mluvit, nemohl jsem se přestat zalykat a hekat. Vyráželo to ze mě s nikdy nepoznanou dravostí. Z toho, co jsem slyšel, měla máma taky na krajíčku.

„Je zraněný? Jak špatné to je?“ zeptala se tenkým, vyplašeným hlasem.

Koberec se proměnil v tmavě modrou šmouhu.

„Je mrtvej.“

Ticho.

Řekni něco, mami.

Mami, potřebuju, abys něco řekla.

„Cože je?“

„Mrtvej.“

„Ne,“ opáčila. „Víš to jistě?“

„Je mrtvej, mami.“

Advokát se na mě podíval.

„Bože můj,“ vydechla máma nakonec hlasem, který nezněl jako ona. „Bože, Nate, to ne.“

Ze sluchátka se ozývalo další ticho – tak ohlušující a děsivé. Třesavku jsem měl poprvé v životě.

„Dítě?“ špitla sotva slyšitelně.

„Bylo mu třináct. Mrzí mě to, mami,“ vysoukal jsem ze sebe konečně sípavě. Advokát si cosi poznamenal.

Zhluboka jsem polknul.

„Tak jo, snaž se dýchat,“ naváděla mě máma.

Típnul jsem jí to. Byla přece tady, jen za několikerými dveřmi.

Scotty. Měl bych dát vědět Scottymu. Představil jsem si, jak na mě pořád čeká a píše mi, kde jsem.

Právník vstal, naplnil vodou papírový kelímek a podal mi ho se rty semknutými do soucitného úsměvu.

V hlavě mi začali hrát The Cardigans: Erase/Rewind. Zaútočily na mě klukovy velké vykulené oči, které v čiré hrůze upíraly pohled přímo do těch mých.

Jak se tam vzal? Proč jsem ho neviděl?

Začalo se mi navalovat. Advokát mi pod bradu strčil odpaďák a já se do něj vyzvracel. Žaludeční šťávy mi popálily krk.

Tak tohle je můj nový začátek. Břicho mi sevřelo hrůzné uvědomění. Už navždycky budu ten, co zabil třináctiletýho kluka. I za dvacet let. Za padesát. Nehledě na to, co dalšího v životě vykonám. Nehledě na to, jestli zachráním deset tisíc jiných životů. Nedá se před tím utéct. Takhle vypadá můj nový osud.

Pohltila mě temnota.

Měl dávat pozor, kam jde. To přece nejde, jen tak vlézt do silnice. Hrál jsem si s telefonem jenom vteřinku, maximálně dvě.

Není to moje vina.

Odvedli nás do výslechové místnosti. Můj policajt a nějaká žena – snad ta, co předtím řídila – se posadili naproti mně a mému právníkovi. Když na mě advokát dýchnul, ovanul mě pach česneku.

Policista řekl, kolik je hodin a jak se kdo jmenujeme. Upřel na mě pohled svých hnědých očí. „Nathane Blakeu,“ oslovil mě, „tímto jste obviněn z usmrcení z nedbalosti nebezpečnou jízdou.“

Usmrcení nebezpečnou jízdou. Ta slova mě udeřila do hrudníku.

Zíral jsem na strop a z bílé šmouhy před mýma očima se pomalu stávala černá. Nějaký zvrácený kouzelník mi svým trikem ukradl budoucnost, jako když strhnete ubrus z prostřeného stolu. Jen o pár hodin dřív jsem seděl doma u kuchyňského stolu, pil čaj z hrníčku s nápisem Nejlepší synáček na světě, civěl na lesklá červená jablíčka na mámině oblíbeném prostírání a říkal si, že bych si mohl dát rok oraz, možná si najít nějakou brigádu a vydělat dost peněz, abych mohl vyrazit na nějaký cool místo. Třeba bych se mohl naučit potápět. Nebo odjet dobrovolničit do Chile nebo něco takovýho. Pak bych se zkusil dostat na univerzitu, na nějaký technický obor.

Jak k tomuhle došlo? Nedíval jsem se dvě vteřinky, tři nanejvýš.

Kapitola * druhá

Cara

30. června, Tweedshaugh

O přestávce jsem napsala Sibovi, prosila jsem ho, aby mi koupil paličky na buben a tátovi přáníčko k narozeninám. Vždycky dokázal sehnat nějaké vtipné. Já už měla zabalené zahradní nůžky – vždycky jsme všechno platili fifty fifty. Obvykle mi Si okamžitě odpověděl zdviženým palcem nebo podobně. Možná že právě sedí u ortodontisty a nechává si vrtat do čelisti.

Dneska jsme měli dvouhodinovku psychologie, po které následovala dvouhodinovka angličtiny – za mě nejlepší rozvrh celého týdne. Ve chvíli, kdy jsem schovala mobil do tašky, mi přišla zpráva. To Mel, psala ohledně páteční holčičí jízdy.

Vzhledem k tomu, že šlo o poslední den školního roku, rozdělila nás slečna Fernandezová do dvojic a dala nám za úkol společnými silami složit báseň o létě. „Zkuste si to užít,“ vyzvala nás. „Pohrajte si s tím. Nelamte si hlavu se vzletnými výrazy nebo velkými myšlenkami. Prostě jen vyjádřete pocity ve svém nitru.“ Při těch slovech si poklepala na srdce. Kluci jí celou dobu civěli na hrudník, prasáci. Slečna Fernandezová holt byla čistokrevná desítka.

Ava se naklonila dopředu a vyprávěla nám teď už notoricky známou historku o výletu Rogera Fernyho do Snipz, kde – jak si myslel – měl rezervaci na tradiční turecké holení. Se Shell jsme to už slyšely, ale na tom nezáleželo – probíraly jsme, jestli si to rezervoval sám, nebo jestli to na něj nalíčil Dougie.

Ještě pořád jsme se smály Rogerově epilaci od lopatek po kulky, když se ozvalo zaklepání. Dveře se pootevřely a ve vzniklé škvíře se zjevila hlava zástupce ředitele, pana Thomase. Položila jsem čtyři prsty levé ruky pevně na stůl, pohlédla na Shell, vrátila se zrakem ke stolu a pak prudce zvedla pravou ruku, jako bych si odstraňovala epilační voskový pásek. Shell vyprskla smíchy a schovala tvář do lavice, pod černými vlasy se jí chvěla ramena. Natáhla jsem se a šťouchla do ní, ona popotáhla a otočila tvář ke mně. Zadní stranou ruky si otřela slzy.

Právě v tu chvíli jsem si uvědomila, že na mě civí celá třída. Dokonce i Piotr, nádherný, tajemný Piotr na mě upíral svá velká, hnědá, oduševnělá kukadla. Podívala jsem se na slečnu Fernandezovou a pana Thomase.

„Caro?“ oslovil mě zástupce.

Sakra.

Sakrasakrasakrasakra. Ví o té třpytkové bombě.

Mrkla jsem na Shell. Věnovala mi letmý úšklebek.

Podívala jsem se opět na pana Thomase.

„Ano?“ řekla jsem.

„Mohla bys jít prosím se mnou, Caro?“

„Woooooooh!“ spustili spolužáci. Ohlédla jsem se na Dougieho – krále všech prudičů – a zamračila se na něj očima, ale jenom mi kopnul zezadu do židle a zatlemil se. Taky jsem se rozesmála. Za takovou prkotinu, jako je trocha třpytek, přece nemůžu být v bůhvíjakém průseru, no ne?

I tak mi hořely tváře, když jsem se snažila nacpat všechny své věci do tašky.

Shell se ke mně natáhla a vzala mě za paži. „Jsi v pohodě, kočko?“ pošeptala mi.

Pokrčila jsem rameny. „Třeba jenom shání vosk na díru,“ zamumlala jsem co nejtišeji. Kámoška napodobila zvracení. „Uvidíme se pak. V parku?“

Věnovala mi svůj nejzářivější úsměv.

Pan Thomas za námi zavřel dveře třídy a mně se do mozku vryla mizející tvář slečny Fernandezové: hlava nakloněná na stranu, pohled raněné laně.

„Caro,“ promluvil zástupce ředitele, evidentně celý nesvůj. S panem Thomasem jsme besties už ode dne, kdy jsem nastoupila do druhé třídy sekundárky – což byl zároveň jeho první den na tweedshaughské základce. Tehdy mě načapal na chodbě před holčičími záchody, a protože byla zrovna hodina, asi to vypadalo, že se flákám. Nezeptal se mě ale, proč nejsem ve třídě, jen ukázal dvěma prsty na svoje oči, pak jedním prstem na mě a usmál se. Od té doby jsem s ním vždycky výborně vycházela.

Podívala jsem se na něho. „Co se stalo, pane Thomasi?“

Střelil po mně očima, ale pak hned uhnul pohledem. „Pojď,“ řekl. „Volala tvoje matka, abychom tě uvolnili z vyučování. Poslala pro tebe taxi, odveze tě domů.“

Sevřel se mi žaludek.

Cože?

Takže žádná třpytková bomba?

„Taxík?“

Odkdy pro mě máma posílá taxíka?

„Ano,“ potvrdil prostě. „Nejsem si jistý…“

Převalila se přese mě vlna ledového strachu, z níž mi začalo šumět v uších.

„Proč? Co se stalo?“

Co dělá máma doma?

Před schody mi zástupce pokynul, abych šla první. „Mám jenom za úkol poslat tě domů.“ Zaváhal. „Tvoje máma tě chce mít doma.“

„A vy nevíte proč, nebo mi to jenom nechcete říct?“

„Omlouvám se, Caro.“ Stáli jsme teď u administrativního oddělení. Když mě zmerčila Laura, hrozně milá recepční, zakryla si rukou ústa. Dokonce i Sal, její psycho kolegyně, zbledla a zdržela se obvyklé sarkastické poznámky o tom, že moje sukně je spíš doplněk než kus oblečení. Byl tam taky školník Gordon, druhý zástupce ředitele, pan Mancini, a asistentka ředitelky, paní Patelová, která vraštila obočí.

Zkoumala jsem jejich tváře. Proč se všichni tváří tak vyplašeně, tak…? Slovo, které se vznášelo na periferii mého vědomí: obřadně. Nikdy jsem tu nezažila tolik lidí pohromadě. Připadala jsem si, jako bych vkročila do nějaké řecké tragédie jen okamžik předtím, než se všechny její postavy promění v kámen. Zmocnilo se mě zvláštní nutkání se rozesmát, napjala jsem ale veškeré síly k tomu, abych se udržela. Pan Thomas si odkašlal a popohnal mě do dvoukřídlých dveří ven z budovy.

„Ahoj, Caro!“ zvolala paní Curranová, naše tělocvikářka, svým typickým rozjařeným hlasem a zabouchla kufr svého auta, v němž se nacházely dvě velké sportovní tašky a pytel s basketbalovými míči. Pak si všimla zástupce. Vyměnili si pár němých významných pohledů a jí se z očí vytratilo veškeré veselí. Vzduch prohrábla obří naběračka na zmrzlinu a podebrala mi vnitřnosti.

„Brýden, paní učitelko,“ pozdravila jsem a podařilo se mi přitom udržet klidný hlas.

Taxi už tam stálo a tiše hučelo. Pan Thomas se kolem mě protáhl dopředu, jako když vás vnitřním pruhem předjede auto, a otevřel mi dveře.

„Počkej!“ Ze školy se vyhrnula Shell – armádní seržant uvězněný v těle stopadesáticentimetrové křehule.

„Milne?“ zeptal se taxikář.

„Ano,“ potvrdil mu zástupce. „Pojedu s tebou,“ řekl pak.

„To je v pohodě, nemusíte.“

„Já – já s ní pojedu,“ nabídla se Shell mezi hlubokými nádechy a zlomila se v pase.

Pan Thomas její nabídku zvažoval.

„Dobrá,“ řekl nakonec. „Nejspíš to tak bude i lepší. Potvrdím ti dřívější odchod a zavolám tvojí matce. Tady…“ Sáhl si do náprsní kapsy a vyndal z ní desetilibrovku. Shell mu ji vytrhla z ruky a místo poděkování mu ukázala palec nahoru. Pak si nastoupila do taxíku a stáhla mě za sebou dovnitř. Pan Thomas za námi zavřel dveře a odjely jsme. Sledovala jsem ho ve zpětném zrcátku, pořád tam stál s rukou nataženou, jako by zůstal zamrzlý v čase.

Cestou z kopce a po hlavní ulici jsme seděly mlčky. Shell pomalu začínala popadat dech.

Otočila jsem se o devadesát stupňů, abych se dívala přímo na ni.

„Bojím se, že se stalo něco fakt špatnýho,“ řekla jsem.

„Ale no tak.“ Stiskla mi ruku. „Co ti říkal Thomas?“

„Jenom to, že máma poslala taxíka, aby mě odvezl domů.“

Polkla. „Slečna Fernandezová vypadala maličko…“ Znovu polkla, kromě slin i načatou myšlenku, a pak zhluboka vydechla. Když čtete o lidech, kteří vypadají, jako by viděli ducha, tak přesně takhle se v tu chvíli tvářila ona. Tváře a ústa měla napnuté neviditelnými nitkami. V mých představách byla pod make-upem bledá. Ale nejvíc mě zaujaly její oči. Byly větší, bělejší, a pokud se nemýlím, tak i kurevsky vyděšené.

Opřela se o mě a ještě silněji mi zmáčkla dlaň. „A ty netušíš, o co by mohlo jít?“

„Vůbec,“ řekla jsem a odpověď na tu otázku jsem se pokusila najít na čalouněném stropě taxíku.

„Nevím, snad to… no… snad to není… však víš, něco jakože fakt špatnýho… Moc nepomáhám, co?“

„Může jít klidně o nějakou pitomost.“ Srdce mi divoce bušilo. Snažila jsem se tím uklidnit hlavně sebe, a Shell to bylo jasné.

„Jo, to je jasný. Jenom plaším.“ Usmála se pevně semknutými rty.

Přemýšlej, co můžou být důvody, proč je máma doma?

Že by někdo…?

Ne. Mysli pozitivně.

Něco s dědou? Nebo s druhými prarodiči? Určitě ne děda a další infarkt, už roky neměl žádnou příhodu. Nebo že by rakovina? Té možnosti jsem se hrozila. Má mamka rakovinu? Nebo taťka? Vyhořeli jsme snad? Vykázala jsem tyhle myšlenky z hlavy. To ničemu nepomůže, představovat si tyhle hrůzy.

Mysli pozitivně. Mamča mi koupila auto jako odměnu za to, jak jsem se nadřela při učení na zkoušky. Nebo… nebo vyhrála milion liber v loterii – ne, luxusní vilu v Portugalsku – a nevydržela s tím oznámením čekat, až se vrátím ze školy.

Žádné nové zprávy.

Si pořád neodpověděl.

Nebuď trubka. Možná… možná že si máma prostě jen vzala půlden volno v práci. Třeba je ve městě nějaký vzdálený příbuzný a chce mě vidět, než zase odfrčí pryč.

Zavolala jsem domů a pak hovor zrušila.

Vytočila jsem bráchu – musela jsem ho varovat. Spadlo to rovnou do hlasovky. Poslali taxíka i pro něj?

Shell zase zhluboka polkla. Zadívala se mi do pravého oka, pak do levého, pak zas do pravého. Vypadala jako Sněhurka nastříkaná bronzovým samoopalovacím sérem.

„Jenom plaším,“ zopakovala.

Čas na přemýšlení nebo diskuze vypršel, protože taxík právě odbočil do naší ulice. Před domem stálo policejní auto.

Ztuhla jsem. Shell zalapala po dechu a popadla mě za paži. Druhou rukou si zakryla ústa a podívala se na mě.

„Božemůj, božemůj,“ vydechla jsem. „Božemůj, božemůj, božemůj…“ Zaříkávání, jež mi mělo pomoct udržet chladnou hlavu.

Zmáčkla jsem koženou sedačku.

Vykradli nás, nic víc.

„Číslo osmnáct, to je támhleto?“ zeptal se taxikář a pak si všiml, že na tom nejsem úplně nejlíp. Podíval se na mě, pak na dům. Když mu kamarádka podala desetilibrovku, zamával nám a zavrtěl hlavou.

Vyhrabaly jsme se ven z auta a Shell za námi práskla dveřmi.

„Počkejte tady,“ houkla otevřeným okénkem na řidiče.

Pak se otočila a vzala mě za ramena.

„Dýchej,“ vyzvala mě.

Soustředila jsem se na nádech. Pohled jsem upírala na kamarádčiny vlasy, nechtěla jsem se podívat na dům.

Možná že Si provedl nějakou pitomost.

Musela jsem zjistit, co se děje, ale jedna moje část se toužila upnout k téhle Caře, Caře, která žila ve svém šťastném, normálním světě, ke Caře z doby předtím, než se dozvěděla o existenci té dosud nepoznané špatné zprávy, co na ni čeká doma. Zavřela jsem oči, zhluboka do plic natáhla vzduch a chvíli ho tam držela, než jsem konečně vydechla a opět oči otevřela.

Po mé levici se právě paní Dukeová stáhla zpátky do svého domu.

„Mám tam jít s tebou?“ nabídla se Shell.

„Ne. Vrať se do školy. Díky, kočko.“ Objaly jsme se, a to intenzivně. Škytla jsem a obě jsme se tomu zasmály. „Jsi nejlepší,“ řekla jsem, hlas se mi ale zlomil.

Odtáhla jsem se od ní, přiměla se k dalšímu hlubokému nádechu, otočila se a jeden krok za druhým jsem se vydala po štěrku.

V půli příjezdové cesty jsem se zastavila a podívala se na dům. V kuchyni jsem rozpoznala siluety mámy a táty, propletené v objetí, a v zadní části místnosti zářivě žlutou uniformu policisty. Takže o taťku nešlo.

Podpaží mi zvlhlo studeným potem. V lebce mi zavládlo ticho. Pak se ozval zvuk motoru a přeřazení rychlostního stupně. Po něm jsem uslyšela svůj dech. Krátké, mělké nádechy. Zachvátilo mě nutkání křičet, ale ovládla jsem se. Tělem mi prorůstala hrůza.

Mamka se podívala z okna a narovnala se, aby šla ke dveřím. Rukama si zakrývala pusu, ale pak je odtáhla a ústa otevřela dokořán. Taťka divoce gestikuloval.

Přinutila jsem svoje nohy pokračovat v chůzi. Dveře se otevřely zdánlivě samy od sebe a za nimi stáli naši, taťka o krok za mamkou. Znovu se mi zvedl žaludek, jako by mi vyskočil až do hrudi.

Zírala jsem na ně.

Začala jsem se nasucho dávit. Byla jsem naprosto paralyzovaná.

„Řekněte mi, že nikdo neumřel.“

Mamka se pokusila promluvit, ale nebyla toho schopná. Taťka ze sebe vydal mohutné vzlyknutí. Dívala jsem se na ně na oba a vztáhla k nim ruce.

To přece ne…

Zjevně ano.

Ne. Prosím ne.

„Kdo?“ Každou buňku mého těla drtilo zděšení.

Máma na krátkou chvíli udržela nervy pod pokličkou. „Si,“ vzlykla pak. „Přecházel ulici a –“

Vyzvracela jsem se na taťkovu drahocennou jiřinu. Její jediné poupě se sklonilo k zemi.

„Ne –?“ pípla jsem.

Taťka mi věnoval mikroskopické přikývnutí. Ustoupila jsem, zoufale lapajíc po dechu.

„Ne!“ křičela jsem. „Ne, ne, ne, ne, ne. Si! Mami. Tati.“

„Srazilo ho auto. Musíme ho –“ Namísto dalších slov následoval jen nářek. Chytila se oběma rukama za hlavu a pak jimi začala máchat, jako by se topila.

Slova se musel ujmout taťka. „Je to on. Mají jeho peněženku, lítačku a mobil. I tak ho ale musíme jet identifikovat. Do márnice.“ Tvář měl sinalou a pochmurnou, každé slovo ho stálo spoustu sil. Když ze sebe vysoukal to poslední – márnice –, podíval se mi do očí.

„Ne,“ řekla jsem.

Vrhla jsem se k nim a společně jsme se zhroutili na podlahu předsíně. Hlavou mi vířila změť zvuků a obrazů. A pak, jako když se zaostří čočka, se všechno srazilo v jediné vše vyplňující uvědomění.

Můj bratr je mrtvý.

Kapitola * třetí

Nathan

30.června, Edinburgh

Taxík odbočil do naší ulice, zpomalil azastavil uobrubníku před naší příjezdovkou. Vzduch se proti mně valil jako hřeben vlny. Nechtělo se mi vystoupit.

Země se pode mnou houpala. Máma mě vzala za paži aodvedla mě do kuchyně. Sluneční brýle jí vkrátkých vlnitých vlasech vytvářely pěšinku. Upustila kabelku, jako by byla zolova, aupřela na mě pohled. Svalil jsem se na jednu ze židlí vkuchyni.

Na stole pořád stál můj hrnek snápisem Nejlepší synáček na světě, jablka na prostírání byla stejně červená ablyštivá jako vždycky. Civěl jsem na mandarinku, usazenou na vršku mísy sovocem. Jak si tam může takhle ležet azářit? Podíval jsem se na fíkus vrohu vedle lednice. Mimi se přišourala do kuchyně, prohnula záda aotřela se mi bokem onohu. Zavřela oči azačala příst, pak se otočila aupřeně se na mě zadívala, uši nastražené.

Máma tam prostě jen seděla– jasné modré oči měla zamžené aopuchlé, ústa stisknutá do úzké čárky. Na schodech jsem se potkal sDamianem. Pořád ještě byl oblečený vpyžamu. Prudce se na mě otočil anásledoval mě pohledem.

Dal jsem si extrémně dlouhou, extrémně horkou sprchu. Podlomila se mi kolena ajá se, zmítaný vzlyky, zhroutil na studenou podlahu sprchového koutu. Pak jsem se vyplazil ven. Kurva kurva kurva kurva kurva kurva kurva.

Zatímco jsem se zkoupelny potácel do svého pokoje, stěny kolem pulzovaly azem se pode mnou vlnila. Všechno bylo tak, jak jsem to tam ráno zanechal– deka odkopaná na kraj postele, blikající budík. Naposledy jsem je viděl před sedmi hodinami. Zpostele seskočila Mimi aodkradla se pryč.

Zpřízemí ke mně doléhal mámin hlas, mluvila tlumeně. Nezajímalo mě, co si sDamianem povídají. Neunesl bych to. Ajíst bych taky nedokázal. Jídlo– dárce života.

Sedl jsem si na postel apustil si muziku. Soustředil jsem se na rytmus amelodii, na vzorce, které vyvolávaly vmých představách. Zamrkal jsem. Vykulené oči. Ústa otevřená kvýkřiku. Hlava prudce zvrácená vzad. Rozcvakaly se mi zuby. Mrkal jsem do stropu. Jediné sluchátko všarlatovém tratolišti. Pevně jsem sevřel víčka. Sluchátko. Zíral jsem na strop asnažil se nemrkat.

Prásk!

Vjedenáct hodin vnoci jsem se probudil skřikem. Byl jsem zpátky vokamžiku srážky. Šarlatová šmouha… modrající rty. Srdce mi bubnovalo do rytmu Starlight. Mobil ho doprovázel hlasitými ajemnými tóny kláves. Zmáčknul jsem stop. Vysvlékl jsem se zriflí apropoceného trička, mrsknul je ke dveřím aznovu se zhroutil do postele. Máma mě musela přikrýt. Mezi závěsy prosvítal takový broskvový odstín– doznívající záře zapadajícího slunce mísená se světlem zpouličních lamp.

Zachvěl jsem se aschoulil se do klubíčka, jako dítě vděloze.

Ten kluk byl mrtvý.

Mrtvý.

Moje mysl po mně na samé hranici spánku vrhala jeden obraz za druhým: rozmazaný pohyb, klukovy jemné rysy, vytřeštěné oči, které se dívaly přímo na mě, bílá ruka, holčička zautobusu, semafory, advokátův úšklebek, jeho naleštěné boty… Všechny tyhle představy kroužily kolem mě.

Máma mě přišla zkontrolovat.

„Moje děťátko,“ šeptala ahladila mě po tváři. Zavřel jsem oči, schoulil se do ještě těsnějšího klubíčka avytěsnil její přítomnost. Ale tma nepřicházela– ne pořádná. Potřeboval jsem tmu.

Hodiny hlásily 3.26. Za závěsy se oslovo hlásil nový den.

Prázdná postel, tam někde.

Promnul jsem si oči, klouby jsem zabořil do očních důlků.

Kdo jsi byl? Kam jsi šel? Co jsi tam dělal?

Schoval jsem se pod deku– krab poustevník ve své ulitě.

„Nathane, zlatíčko, můžu jít dovnitř?“

Vzlykal jsem do polštáře, bušil pěstí do matrace azuřivě řval.

Udveří se na tácu objevil sotva opečený toust potřený máslem arozpůlený na trojúhelníčky. Zhltnul jsem ho aodkradl se zpátkydo ulity.

Cink, cink! Před domem stálo policejní auto. Krev mi ztuhla vžilách– jo, je to klišé, ale přesně tak jsem se cítil. Žilami mi proudily ledovce. Nasoukal jsem se do riflí ačerného trička. Tyhle dva jsem ještě neznal– plešatý týpek svelkou bradou aženská, která musela mít skoro metr osmdesát. Přišli nám vnutit nějakou podpůrnou skupinu pro pachatele trestných činů anabídli se, že mi doporučí terapii pro vypořádávání se straumatem. Ne, dík.

Představil jsem si Vennův diagram, na kterém se protínají kruhy reprezentující pachatele trestných činů amě.

Oznámili mi, že oběť se jmenovala Simon Paterson. Oběť. Do kůže se mi zabodly tenoučké neviditelné jehlice. Byly jich tisíce.

To, že jsem si mohl kobličeji přiřadit jméno, celou záležitost ještě zhoršilo. Zase jsem začal cvakat zuby. Divný. Pořád jsem se omlouval. Prý máme očekávat dopis, vněmž mě Koruna obviní zusmrcení znedbalosti nebezpečnou jízdou. Amáma nemá počítat stím, že by vnejbližší době dostala svoje auto zpátky. Vyměnili jsme si pohledy– byl jsem si celkem jistý, že ani jeden znás už to auto nechce nikdy vživotě vidět. Když policajti odešli, máma mě doprovodila nahoru. Vlekla se přitom jako zombie. Usadila mě na moji postel asama si klekla přede mě na podlahu avzala moje ruce do svých.

„Musíme si promluvit, zlatíčko,“ řekla.

Zamrkal jsem na koberec azavrtěl hlavou. Kousla se do tváře, povzdychla si, pocuchala mi vlasy ana odchodu za sebou zavřela dveře.

Byl to „populární“ třináctiletý kluk zDrumleithu. Drumleith? Takže zvenkova. Chodil do osmé třídy? No, dál už to nedotáhne.

Simone Patersone, cos tam dělal?

Věděl jsem, co tam dělal– přecházel přes silnici. Na přechodu pro chodce, aspoň tak to říkali policajti. Tahle část mi ještě pořád úplně nedotekla.

Na svém starém mobilu sprasklým displejem jsem zkontroloval socky. Čekalo tam na mě pár švihlých vzkazů od (asi) trollů. Podle jednoho znich jsem vylízanej kretén, co si zaslouží zhebnout. Zrušil jsem všechny účty– beztak jsem tomu nikdy moc nedal. Ktomu, abych si vygooglil jeho, jsem se přimět nedokázal.

Zaťukání na dveře. Ticho. Adalší zaklepání.

Co mohlo být za den?

„Nathane?“ Byl to Damian, šeptal azároveň ze sebe ta slova tlačil. „Pusť mě dovnitř, jo?“ Nato strčil do dveří.

Ležel jsem tam asnažil se rozhodnout. Nakonec jsem odkopal zcesty sedací pytel ahromadu dalšího bordelu. Moje zbastlené zátarasy. Brácha vpadl dovnitř, celé jeho nohaté já. Na sobě měl černé tepláky ašedé tričko.

„Musíš otom mluvit,“ prohlásil. „Nemůžeš zůstat zavřený vpokoji. Musíš něco udělat. Máma ztoho šílí.“

„Nechci otom mluvit.“

„Nathane, před chvílí mi dala kjídlu misku skočičím žrádlem.“

„To udělala?“

„Jo.“

Následovalo dlouhé, výmluvné ticho.

„Oukej, Damo, chápu.“

„Potřebuješ si sněkým promluvit.“

„Dík za radu.“

„Nesnažím se tě tady… já jen –“

„Nechci otom mluvit.“

Zvrátil hlavu dozadu, odfouknul si azabouchnul za sebou dveře.

Měl pravdu. Nemůžu vté posteli zůstat zakuklený navždycky. Budu muset vstát, ikdyby jen kvůli sprše.

Civěl jsem do zrcadla vkoupelně na svůj obličej. Tmavé kruhy pod očima, opuchlé tváře. Pach starého potu. Pohled mi sklouzl kmořskému ježkovi, který na okenním parapetu hlídal máminu sklenici smušlemi.

MÁM TĚ RÁDA, NATY.

JSI HODNÝ KLUK.

máma xx

Jsi vpohodě, kámo?