Přeložil Petr Kotrle

ALL BETTER NOW

Copyright © 2025 by Neal Shusterman

All rights reserved.

Translation © Petr Kotrle, 2026

ISBN 978-80-284-1176-3

Kirtonovým, Inghamovým a Lewisovým

a všem dalším příbuzným, o nichž jsem neměl tušení!

Je úžasné vás poznávat!

PRVNÍ ČÁST

CORONA REGIS

1

Mariel jede z Vesmírné hory

Žít v té době na ulici nebyl dobrý nápad.

Ne že by to někdy dobrý nápad byl, ale tahle nová nemoc… nabírala obrátky, hrozila přerůst v další pande– Ne. Ne, Mariel na to slovo začínající na P nechtěla ani pomyslet. Jako by to jen tím mohla přivolat.

„Není to taková hrůza, holčičko,“ řekla její máma. „Přece se nemusíme k žádným lidem přibližovat. I tady můžeme najít způsoby, jak se izolovat. Nemusíme se přibližovat k nikomu, když nechceme.“

Marielina matka žila ve světě popírání. Skutečně v něm žila. Kdyby popírání byla hmotná parcela, Gena Mudrochová by na ní měla vilu. Nebo alespoň garáž, aby konečně měly bezpečné a legální místo na zaparkování své otlučené fiesty.

Jistě, momentálně zaparkovaná byla. Za plotem odtahového parkoviště. Proto teď Mariel a Gena stály uprostřed noci na tmavé ulici v nejšpinavější průmyslové části města a čekaly na někoho, kdo jim měl teoreticky pomoci dostat jejich auto ven.

Mariel na rozdíl od své matky nežila ve stavu trvalého popírání. Byla praktická. Realistická. Jinak to ani nešlo; praktičnost byla víc než technika přežití – byla to superschopnost. Bez ní by totiž její máma byla mrtvá a na Mariel by si už před léty smlsnul systém pěstounské péče.

„Možná…“ začala Mariel. „Možná bychom s lidmi být měly.“

„Jako abychom to chytily? Ani náhodou!“

„Třeba by bylo lepší mít to za sebou co nejdřív. Chápeš – než se zaplní nemocnice, aby pro nás ještě fungovaly nějaké služby.“

Její máma si odhrnula z očí neupravené vlasy. „Já vím, co se ti honí hlavou,“ řekla a zpražila Mariel podezíravým pohledem – tím, který si obvykle vyhrazovala pro všechny ostatní. „Přece bys nevěřila tomu, co ti blázni venku říkají.“

„Vím, že se to říká… venku… ale vždycky je možnost, že by to mohla být pravda.“

„Copak, odkdy věříš fámám? Ty, která musíš mít všechno pod sluncem vědecky dokázané!“

Její máma měla pravdu – fámy byly platidlo nevědomosti. Jenže i osobní svědectví musí mít nějakou váhu. „Viděla jsem rozhovory s lidmi, kteří to měli,“ řekla Mariel mámě. „Vypadají… Já nevím… prostě jinak.“

„Jak můžeš vědět, že jsou jiní, když jsi je předtím neznala?“

Mariel pokrčila rameny. „Mají něco v očích, mami. Nějakou… moudrost.“

Její máma vybuchla smíchy. „Věř mi, nikdo se nestane chytřejším tím, že onemocní.“

„Já jsem taky neřekla ‚chytrost‘. Řekla jsem ‚moudrost‘.“

Jenže ani „moudrost“ nebylo to správné slovo. Spíš „soustředěnost“. Jako někdo, kdo je doma. I když žádný domov nemá.

„Zasnila ses,“ poznala její matka. „To je v pořádku, můžeš.“

Přestože Mariel musela být praktická, aby život se svou matkou přežila, občas se neubránila tomu, aby popustila uzdu fantazii. Obzvlášť když jí to dávalo naději. Říkala si, že lpění na naději nemá nic společného s matčiným trvalým stavem popírání, jenže v hloubi duše věděla, že naděje a popírání jsou neochotní sousedé. Mračí se na sebe přes stejnou bahnitou řeku osudu.

Po druhé straně ulice šel nějaký muž rázným krokem, který však zároveň působil trochu volně, jako by měl klouby z gumy. Muž zůstával sice většinou ve stínu, ale Mariel si všimla, že se po nich podíval. Je to on? Nebo je tohle jen někdo, s kým budou potíže? Ukázalo se, že jedno ani druhé: muž veselým krokem pokračoval tam, kam gumový člověk chodí ve dvě hodiny ráno.

„A stejně nemáš pravdu,“ řekla mámě, která už zapomněla, o čem spolu mluvily, a potřebovala to připomenout. „Stane se, že lidé vyzrají, když onemocní. Co třeba děda – změnil se. Když zvítězil nad rakovinou, získal úplně jinou perspektivu.“

Její matka se tiše zasmála, ale byl to smutný smích. „Tím bych si nechtěla projít jen proto, abych získala určitou perspektivu. A navíc, o rok později ho zabil infarkt, tak čemu ta perspektiva pomohla?“

Mariel na to neměla odpověď. Teď její máma mluvila jako realista.

„To zvládneme, holčičko,“ řekla. „Najdeme místo, kde můžeme bezpečně a legálně zaparkovat, tam si hezky zalezeme a přečkáme to, jenom co dostaneme Grinche ze soudní úschovy.“ Grinch byl jejich zelený Ford Fiesta. Máma si potrpěla na pojmenovávání neživých věcí.

Muž, který jim měl přijít na pomoc, měl zpoždění. Máma říkala „kolem druhé“, jenže to bylo od někoho, kdo se znal s někým, kdo se znal s jeho mámou. Tři stupně odloučení od bezejmenného člověka, který už měl jejich peníze.

Realismus Mariel říkal, že nepřijde. Naděje jí říkala, že se třeba stane něco lepšího.

Mariel se odjakživa snažila sladit svou potřebu naděje se svým praktickým založením. V tomto případě jí obojí napovídalo, že možná je nejlepší tuto pandemii přijmout takovou, jaká je – a ano, použila to slovo, neboť bylo zřejmé, že se z toho pandemie stává. Ale odlišná. Velice odlišná.

Ta předchozí byla samozřejmě ničivá. Miliony mrtvých po celém světě. Lidé odmítali vědu, chytali se absurdních konspiračních teorií, fám a nahodilých příspěvků ze sociálních médií, dokonce i na smrtelné posteli. A lidé, kteří se vědou a pravidly řídili, přáli smrt těm, kteří to nedělali. Ta pandemie obnažila na všech stranách to nejhorší z lidské povahy.

Její máma samozřejmě patřila k odpíračům a chodila na večírky, když byla situace nejhorší. Nakazila se covidem brzy, na rozdíl od Mariel, která jej nedostala vůbec, ale její máma měla tak těžký průběh, jako by si to vybrala za obě. Tak těžký, že skončila v nemocnici. Tenkrát ještě měly pojištění, ale stejně to bylo jedno, protože žádné ventilátory k dispozici nebyly. Máma přežila – ale trvalo to celou věčnost. Měla syndrom dlouhého covidu – fakticky už nemocná nebyla, ale ve skutečnosti se její stav nezlepšoval. Měsíce nemohla pracovat, a když pak mohla, její místo bylo pryč. Restaurace, v níž pracovala, natrvalo zavřela, tak jako mnohé restaurace v San Francisku.

A pak už to byla jízda z Vesmírné hory.

Tak aspoň Mariel říkala matčině překotné sestupné spirále – po které zásadně sjížděla s očima pevně zavřenýma a ve tmě. Sice se jí tu a tam podařilo najít nějakou práci, když se svět znovu otevřel, ale škoda se už stala. Škoda na tolika úrovních, že se ani nedaly spočítat.

„Nebylo jednodušší z těch peněz zaplatit pokutu a poplatek za odtah, místo abys je dala někomu, koho ani neznáš?“

Její matka na to odpověděla jen neurčitým zamručením.

Ty peníze, které se musely zaplatit předem, byly v podstatě veškeré finance, jež jim zbývaly. Poslední, které dostaly od Marielina strýce s tím, že je to opravdu naposledy. Ale to říkal vždycky.

„Ten hajzl nepřijde,“ prohlásila nakonec její máma. Potom si povzdechla. „To jsme to dopracovaly.“ To byl její oblíbený výraz. Společně s „tak to prostě je“.

Ale Mariel se odmítala smířit s tím, že je to tak. A odmítala se smířit s přístupem „to jsem to dopracovala“. Sebelítost nemohla nikomu pomoci, a jí ze všech nejmíň.

Jenže poslední rozhovor, který viděla… Jestli se její podezření potvrdí, může to všemu pomoci. Všechno změnit. Snad.

Bylo to před několika dny. Seděly v baru, který si říkal gastropub, aby mohl být dražší, a jedly jídlo, za které máma zaplatí jen asi třetinu, než vezme roha. Mariel si toho na matce vážila: nikdy neodešla jen tak bez placení, vždycky něco nechala.

„Přece nenechám obsluhu bez spropitného,“ řekla. „Zaslouží si víc, než kolik můžeme dát.“ Doufala, že obsluha si peníze vezme jako spropitné a nechá restauraci jídlo odepsat.

V gastropubu byly tři televizní obrazovky, z nichž na dvou běžel sport, ale třetí ukazovala zprávy. Dělali rozhovor s mužem hospitalizovaným s „coronou regis“ neboli „korunovkou“ – jak se nové formě koronaviru říkalo. Na někoho, kdo se právě ocitl na prahu smrti, vypadal celkem spokojeně – a nebylo to jenom úlevou, že je naživu.

„Jak se teď cítíte?“ zeptala se reportérka. Hloupá, ale povinná otázka.

Muž se upřímně usmál a věnoval reportérce soustředěný pohled, jako by v jejích očích viděl něco nádherného.

„Je mi líp než kdy dřív!“ prohlásil. „Opravdu – líp než kdy dřív!“ A potom se zasmál. Skutečně se zasmál. Jako by všechny jeho starosti a obavy zmizely spolu s horečkou a neměly se už nikdy vrátit.

2

Žralok na odvrácené straně

„Ahoj, já jsem Rón, s dlouhým ó. Vy musíte být rodina Hoganových.“

Dveře sice byly otevřené, ale čtyři členové rodiny Hoganových jako by se báli jít dál. Jako všichni ostatní, kteří si tady zarezervovali pobyt, byli ostražití – přesvědčení, že to musí být nějaký omyl, nebo dokonce kanadský žert. Jako kdyby je natáčela skrytá kamera.

Rón na to dnes neměl trpělivost. „Anebo se můžeme znovu svézt výtahem. Je to nejrychlejší expresní výtah ve městě!“ prohlásil Rón. To je pobídlo, aby vešli.

„Nezapomeňte si nasadit roušky,“ připomněl Rón. „Během prohlídky jsou povinné.“

Rodina, zmatená už předtím, teď propadla panice ještě víc. Žena si povzdechla. „Ale my žádné nemáme. Mysleli jsme, že –“

„Na stole, v míse,“ řekl Rón a ukázal na mísu z waterfordského křišťálu hned u vstupu.

Několik si jich vzali, ale opatrní zůstali; pořád si dělali obavy, že za výjimečností tohoto místa je nějaký výjimečný trik.

„Mami,“ promluvilo jedno z dětí – asi desetiletý chlapec, „to jsou ty digitální roušky! Četl jsem o nich.“

Roušky byly vlastně displeje z vláken, na nichž se ukazovala přibližná podoba tváře, takže to vypadalo, jako by člověk na sobě žádný respirátor N95 druhé generace ani neměl. Samozřejmě nevystihovaly obličejové výrazy úplně přesně, takže to i v ideálním případě působilo trochu strašidelně.

„Nejsou drahé?“ zeptala se paní Hoganová.

„Cena je zahrnutá v pronájmu,“ odpověděl jí Rón s úsměvem, který z jeho obličeje s rouškou nikdy úplně nezmizel – vyladil totiž výstup své masky tak, aby vypadal o něco veseleji, než jak se doopravdy cítil.

Pan Hogan konečně vyslovil to, co se určitě honilo hlavou všem. „Já… se obávám, že muselo dojít k nějakému omylu. Myslím, že tady nemáme být…“

„Máte, věřte mi. Pojďte, provedu vás.“ Rón mávl rukou, aby pokračovali do drahého střešního bytu za ním. „Jsme v šedesátém podlaží, orientace k západu. Z obývacího pokoje můžete vidět most Golden Gate. A jeden pokoj s koupelnou je nalevo, ale když jste jenom čtyři, nebudete ho potřebovat. Hlavní pokoje jsou v patře.“

„To má patro?“ hlesla dívka, která vypadala stejně stará jako chlapec. Možná byli dvojčata.

„Tudy, pojďte za mnou.“

V patře střešní nástavby byly tři další pokoje včetně hlavní ložnice, která byla stejně velká jako většina běžných domů. „Všechny koupelnové podlahy jsou vyhřívané,“ řekl jim Rón. „Žaluzie se ovládají telefonem – stačí se připojit přes bluetooth. A kdybyste snad měli strach ze zemětřesení, nemusíte, budova má valivá ložiska, jaká se dávají v Japonsku.“

Rodina byla naprosto šokovaná. Oněmělá. Obě děti ohromeně vzdychaly, vytahovaly telefony, aby si hrály se žaluziemi, a už vymýšlely, které pokoje si vyberou.

Otec, který nevypadal jako rozpačitý typ, teď dosti rozpačitý byl. „Ale… platíme jenom sto dolarů za noc.“

„Ovšem, já vím. Za čtyři noci.“

Přesto tam dál stáli a rozhlíželi se kolem sebe, jako by se propadli do jiného rozměru a měli každým okamžikem explodovat. Rón si povzdechl a ujal se vysvětlování. „Můj otec si myslí, že každý by měl mít šanci užít si takový stupeň luxusu. Proto tento střešní byt pronajímá na Airbnb hodně pod tržní cenou.“

„Kdo je váš otec?“ zeptala se paní Hoganová.

Rón se rozhodl neodpovědět. Však oni na to přijdou. A když ne, tak to ve skutečnosti není důležité, ne? „Užijte si svůj pobyt. Toto je západní střešní byt – ale já bydlím jenom přes chodbu, ve východním – takže kdybyste něco potřebovali, kdykoli se na mě obraťte.“ A nato je ponechal svému osudu – jistě pohnutému.

Když je váš otec třetí nejbohatší člověk na světě, je těžké z jeho vlivu uniknout. I sám před sebou. I když se člověk snaží sebevíc. A obzvlášť tehdy, když vás on vidí jako své rozšíření.

„Vím, že tě moje sláva drtí. Jediná možnost je najít si z toho cestu ven a vybudovat si vlastní pevnost nad tím.“

Jeho otec radil velice rád, ale jeho rady často působily spíš jako sportovní povzbuzování. Avšak Rón musel uznat, ač neochotně, že povinnost dělat hostitele v otcově Airbnb s překvapením pro něho byla prospěšná. Jeho význačný otec chtěl, aby byl společenštější a měl pravidelný kontakt s cizími lidmi. Sice prověřenými cizími lidmi, nicméně pořád cizími.

„V tomto světě se musíš naučit vycházet s nejrůznějšími lidmi z nejrůznějších prostředí a v nejošemetnějších situacích. Vypěstovat si sociální dovednosti je jako naučit se řídit. Když má člověk dostatečnou praxi, stane se z toho druhá přirozenost.“

Jo, možná, dokud nepřijde karambol – a proti společenskému selhání se nedá pojistit.

Aby mohl být špičkovým hostitelem v mezinárodním městě jako San Francisco, musel se Rón naučit svůj Airbnb proslov v sedmi jazycích, což se ukázalo jako těžší úkol, než se domníval.

Leona, nejlaskavější a nejméně povrchní z jeho sourozenců, měla na to všechno nejužitečnější pohled.

„Ber to, že jsi jeho syn, jako práci na částečný úvazek. Můžeš žít svůj život, ale na několik hodin v týdnu musíš být tím, co z tebe chce mít.“

„Tak proč to neděláš ty?“ zeptal se Rón.

Leona pokrčila rameny, jako by o nic nešlo, ale on věděl, že ji to určitě zranilo způsobem, jemuž nemohl nikdy porozumět. „Dělala bych to, ale mě si nevybral.“ A pak odletěla do Paříže.

Nikdy si nemyslel, že vítání naivně nadšených cizinců se stane hlavní událostí jeho dne. Nejraději měl úžas v jejich tvářích, když do střešního bytu vstoupili. Bylo příjemné zprostředkovaně prožívat jejich ohromení. On sám takový úžas velice dlouho nezažil a připomínalo mu to, že jeho život je všechno ostatní, jenom ne všední, i když jemu to tak připadá. Kromě toho, pronajímání střešního bytu přes Airbnb zásadním způsobem porušovalo pravidla stavebního sdružení a rozčilovalo ostatní vlastníky, což bylo něco, co si Rón užíval stejně jako jeho otec.

„Nikam nechoď,“ zavolala na něho z obývacího pokoje Kavita, otcova momentální přítelkyně, jakmile překročil práh. „Chce s tebou mluvit.“

Kam bych asi tak chodil? chtěl říct Rón, ale místo toho odpověděl: „Budu tady.“

Vyšel nahoru do svého pokoje, zbavil svůj obličej úsměvu – doslovně – a praštil sebou na postel.

Rónův otec digitální roušku N95 vymyslel. Rónův otec vynalezl spoustu věcí – přesněji řečeno přišel s koncepty a zaplatil jiným lidem, aby je vymysleli. Blas Ecobedo měl už období vynalézání za sebou – byl teď tím, kdo přichází s nápady, protože si to mohl dovolit.

„To, kam tě dostane inteligence, má své meze. Skutečná genialita není jenom chytrost, ale vědění, jak se svou inteligencí a s inteligencí ostatních pracovat.“

Jeho otec rád poučoval o každém tématu, na které byl odborníkem. A to bylo všechno. Psal dokonce inspirační knihu plnou aforismů a povzbuzujících rad. Přesněji řečeno, platil někomu, aby poslouchal, co říká, a tu knihu napsal. Ještě před vydáním měl předobjednávky na milion výtisků. Protože kousek Blase Escobeda chtěl každý. Kousek jeho těla, krajíček jeho jmění nebo jen jeho pozornost – to, co Rónův táta zbožňoval ze všeho nejvíc. Negativní pozornost, nebo pozitivní, na tom nezáleželo, hlavně že na něho bylo otočeno značné množství světových reflektorů.

A čím jasnější bylo světlo namířené na jeho otce, tím temnější byl stín, ve kterém se Rón mohl skrýt. Nebo přesněji řečeno ztratit – protože i ve vzácných chvílích, kdy se mu nechtělo ukrývat, stejně vězel v otcově stínu, v teritoriu stejně obrovském jako odvrácená strana Měsíce.

Rón se několikrát pokusil uniknout. Navždycky. Ale jenom jednou vážně.

Ve skutečnosti se nejmenoval Ronald, Ronaldo ani nijak aspoň trochu normálně. Celým jménem byl Tiburón Tigre Escobedo – Žralok tygří –, protože to byl otcův oblíbený oceánský vrcholový predátor. Všichni jeho sourozenci se jmenovali podle vrcholových predátorů. Byl to otcův žertík, se kterým všichni museli žít. (Samozřejmě se to paradoxně obrátilo proti němu, když se teď Rónovi bratři a sestry chovali ke svému otci čím dál víc predátorsky.)

Od doby, kdy byl malé dítě, mu sice otec říkal TeTe, ale pro šestnáctiletého mladíka, který ho už přerostl, se to nehodilo. Rón se mu líbil víc. Bylo to jednoduché a přímočaré – ponechal si však dlouhé ó, které sice bylo u jednoslabičného jména celkem zbytečné; ale on chtěl, aby mu ze skutečného jména něco zbylo. A zároveň to bylo ironicky domýšlivé.

Rón byl nejmladší ze šesti vlastních a polovičních sourozenců a jediný, který se svým otcem žil. Blas Escobedo si ho z nějakého důvodu vybral ze všech svých dětí jako své mini-me a ponechával si ho nablízku. Zatímco všichni ostatní mrhali časem a penězi, když se bavili na Maledivách a Ibize, Rón zůstával doma v San Francisku, aby se naučil, jak být bohatý a slavný ve světě, který by byl raději, kdyby bohatý a slavný nebyl.

„Je mnoho lidí, kteří nechtějí, aby třetím nejbohatším člověkem na světě byl někdo, kdo se jmenuje Escobedo. A mnoho dalších, kteří si myslí, že někdo se jménem jako Escobedo se na tu pozici musel dostat nějakými nezákonnými způsoby, místo vzdělání, nápadů a tvrdé práce. Ať si snědí své kyselé hrozny, až jim dokážeme, že se mýlí.“

To byl další citát z otcovy knihy. Tím „my“ myslel sebe a Tiburóna. Často Róna zahrnoval do prohlášení o sobě a vždycky dělal všechno pro to, aby se Rón necítil vynechaný, ale on se tak neustále cítil, protože svět nezajímal mladý muž ve stínu Blase Escobeda. A už vůbec ne, když byli jeho sourozenci o tolik výraznější, fotogeničtější a náchylnější ke špatnému chování. To byl důvod, proč otec na převzetí svých aktivit nepřipravoval žádného z nich. Dal jasně najevo, že jeho nástupcem ve světě rizikových technologií bude Rón.

„Dřív to bylo tak, že dědictví získal nejstarší. Tradice jsou v pořádku, když dávají smysl. V tomto případě jej nedávají. Tvoji bratři a sestry by hýřili, hádali se a navzájem se rozškubali. Je lepší dát jim dostatečnou apanáž, aby to uspokojilo jejich chutě, a vypakovat je.“

Tento proslov se do knihy dostat neměl, ale on jej Rónovi prezentoval, jako by ano. Jakékoli případné dědictví bylo samozřejmě příliš daleko za horizontem, než aby je bylo vidět. Jeho otec byl stále relativně mladý a kromě toho zaměstnal velkou část Silicon Valley prací na metodách, jak žít věčně.

„Vidím to tak, že v dlouhověkosti jsou velké peníze. Protože jestli je něco silnější než lidská lačnost po penězích, je to lačnost po času. Někdo už vymyslel tabletku, která dovede člověku přidat k životu několik let. Myslím, že máme na víc.“

Jeho otec nebyl hrozný člověk. Zdaleka ne. Ale svět s oblibou vykresloval nechutně bohaté jako nechutné po všech stránkách. Pokud šlo o peníze, Rón znal pravdu. Lidé nechápali, že peníze člověka nemění. Zato ho ale svazují. Omezují, kým může být v očích světa, v očích svých přátel, a dokonce v očích své rodiny. Máte-li tolik peněz jako Escobedovi, stává se z nich viktoriánský korzet. Když budete své bohatství na sobě nosit dostatečně dlouho, zaškrtí vám oběh tak, že skoro nebudete moci dýchat.

A tak už občas ani dýchat nechcete.

Protože Blas Escobedo sice mohl svému nejmladšímu synovi koupit všechno pod sluncem, ale nemohl mu koupit to jediné, co chtěl. Důvod tady být.

První dva Rónovy pokusy označili za volání o pomoc. Možná to tak bylo. Ale on pomoc získal. Všechny možné druhy pomoci. Jeho máma se vrátila, aby s ním nějakou dobu žila – protože rozvod najednou nevypadá důležitě, když je v sázce život vašeho dítěte. Otec postavil své technologické impérium stranou, aby tam pro Róna mohl být.

Medikace, terapie, podpora. A všechno to nějakou dobu pomáhalo. Jenže černá díra se vždycky vrátila.

Rónův třetí pokus byl vážný. Ztratil tolik krve, že ani neměl přežít. Ale stejně jako jeho otec byl bojovník. Ten, kdo přežije, i když přežití nebylo jeho cílem. A přežití ho přivedlo k myšlence, že možná má jeho tělo víc rozumu než on. A ví, že odchod není odpověď.

Celou dobu, co byl v nemocnici, otec seděl u jeho lůžka, modlil se růženec, o němž Rón ani nevěděl, že ho má, a potom se modlil hebrejsky, o čemž Rón ani nevěděl, že něco takového umí. Starozákonní Bůh, novozákonní Bůh, Jehova, Ježíš, Alláh, Višnu – to nebylo podstatné, hlavně aby ho některý vyslyšel.

Tiburón ještě nikdy neviděl otce tak pokořeného. Tak lidského. Pamatoval si mnoho z toho, co mu otec řekl, když byl tak slabý, že nedokázal reagovat. Neřečnil ani nekázal; mluvil šeptem od srdce. A dělal to někdy i teď.

„Ty to nevíš – jenom tvoji prarodiče. Ale když jsem byl ve tvém věku, TeTe, měl jsem podobné myšlenky na odchod z tohoto světa. A jako ty jsem to zkusil, ale naštěstí to byla jedna z mnoha věcí, ve kterých jsem nebyl moc dobrý.“

„To jsem nebyl ani já,“ zaskřehotal Rón a jeho otec se usmál.

„Nebyl,“ zopakoval otec. „Doufám, že to znamená, že to začínáš vidět jako něco, co patří do minulosti.“

A pak ho otec vzal za ruku. Zlehka, aby nenarušil obvazy. „Já jsem našel zalíbení v technice a vynálezech. To mi v životě odpovědělo na otázku proč. Totiž… ničení a tvoření jsou dvě strany jedné mince. A sebeničení? Čas a perspektiva z něj mohou udělat sebetvoření. Uvidíš. Já ti slibuju, že uvidíš.“

Všichni v nemocnici dostali dobře zaplaceno, aby o jeho pokusu o odchod pomlčeli, a tak se Tiburón Tigre Escobedo nedostal do titulků a nestal se předmětem mediálního zájmu. Všichni kupodivu zachovali mlčení. Žádný bulvár nepřišel s odhalením. Byla to doba, kdy byl Rón za svou neviditelnost skutečně vděčný.

To bylo před více než rokem. A přestože černá díra zůstala, uměl teď lépe bruslit kolem jejího horizontu událostí. To však neznamenalo, že by neměl špatné dny.

„Jsi už doma, TeTe? Pojď dolů, ať si můžeme promluvit.“

Rón se zvedl a sešel do otcovy domácí kanceláře. Byl to roh střešního bytu, kde se sbíhaly skleněné stěny, trochu jako velké akvárium. Stůl byl natočený pod úhlem pětačtyřiceti stupňů. Velká část jejich nábytku byla takto rohová; k čertu s feng-šuej, jeho otec miloval úhly.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se otec. Byla to všeobjímající otázka – něco jako pětice emodži tlačítek od červeného po zelené, která bývají před toaletami, aby se vedení dozvědělo, jaký máte celkový dojem z jejich hygieny. Dnes mu Rón dal druhé zelené v pořadí. Dobré, ale ne skvělé. Což byl pořád velice slušný výkon.

„Máme tady novou rodinku. Chtějí vědět, komu se mají klanět.“

Otec se tiše zasmál. „Chtít můžou kohokoli, když to nebudu já.“ Začal mu zvonit telefon, ale on jej odmítl. To bylo otcovo pravidlo: když hovořil s Rónem, práce do toho nesměla zasahovat.

Akvarijním rohem místnosti viděl Rón přes ústí zátoky na malebné komunity Sausalito a Tiburon. Když byl hodně malý a myslel si, že svět se točí kolem něho, vzal si do hlavy, že Tiburon se jmenuje podle něho. Když pak byl starší a pochopil, že svět se točí kolem jeho otce, smířil se s tím, že mezi ním a tím místem na druhé straně zátoky žádná souvislost není.

„Smutná zpráva, TeTe. Bennett, večerní vrátný.“

„To ne…“ Rón věděl, co přijde, ještě než to otec řekl.

„Dnes ráno zemřel na korunovku.“

Rón s Bennettem nedávno mluvil, určitě to nebyly ani dva týdny. Hovořili spolu o Giants a jejich vyhlídkách pro sezónu. „Můžeme něco udělat?“

„Nabídl jsem jeho rodině pomoc… jenže když někdo odejde takovým způsobem, nikdy nemůžeš udělat dost. Ale přeci jen bych něco chtěl po tobě, TeTe. Na pomoc Bennettovi už je pozdě, ale třeba to pomůže ostatním.“ Odkašlal si a zaváhal. Podle toho Rón poznal, že to bude žádost, která ho vytrhne z jeho komfortní zóny. „Chtěl bych, abys nahrál proslov, který pomůže vyburcovat mladé lidi, aby s korunovkou bojovali.“

„Proslov…“

Otec mávl rukou. „Proslovy jsou hračka. Jestli to nechceš napsat sám, někdo to může napsat za tebe. Důležité je zmobilizovat lidi včas. Prevence je důležitá, když proti sobě máme takto vážnou nákazu. Možná se ti podaří něco změnit a zachránit životy.“

Možná… jenže bude proslov stínu Blase Escobeda někoho zajímat? A pokud ano, Rón nevěděl, jak by to zvládl, kdyby se měl ocitnout ve středu pozornosti. Viděl, co se stalo některým starším sourozencům, když se pozornost přenesla z otce na ně. Pitón začal mít problémy s drogami, Jag nezvládal záchvaty vzteku, Pantera nafotila nahé fotografie. Na rozdíl od otce, milovaného a zároveň nenáviděného, Rónovy sourozence média všeobecně zatracovala, a to i tehdy, když nedělali nic zvlášť ošklivého. Svět jednoduše potomky bohatých a slavných nesnáší. Proto se otec Róna tak usilovně snažil před tím světem chránit. Až doteď.

„Ať to udělá Leona. Ji budou lidé poslouchat víc než mě. Mně vyhovuje ubytovávat v západním střešním bytě.“

„Chci to utlumit,“ řekl mu otec. „Situace s korunovkou se zhoršuje – neměli bychom to nikomu pronajímat. CDC teď hovoří o čtyřprocentní smrtnosti – zemře jeden z pětadvaceti lidí, kteří to dostanou. A je oprávněný důvod si myslet, že ty bys mohl být ohroženější, Tiburóne. Nejlepší bude tvoje blízké interakce omezit. Možná tě úplně izolovat.“

Rón potlačil povzdech. Jeho „ohroženost“ zůstávala v kategorii klepů, ale jeho otec byl zastáncem velice opatrného přístupu.

„Já si starosti nedělám,“ řekl. „Tvoje respirátory fungují.“

„Ano, ale stoprocentní nejsou. To není nic. A navíc, brzy odjedeme z města, protože víš, jak to ve městě v takových situacích bývá.“

„Ale co škola?“

„Tak budeš studovat dálkově, až začne školní rok.“

„A moji kamarádi…“

„Jestli jsou to opravdoví kamarádi, zůstanou v kontaktu. A jestli ne, je lepší se to dozvědět teď, aby sis mohl najít nové.“

Rón si otce chvíli měřil. V jeho očích bylo něco, co se Rónovi nelíbilo. Určitý vzácný strach. Jako když seděl loni v nemocnici u Rónovy postele. Blas Escobedo za svou kariéru viděl, jak mu vybuchují rakety. Díval se, jak mu padají akcie. Dokonce na něho byl spáchán atentát. Ale takové věci mu strach nenahnaly. Rakety se dají postavit znovu. Akcie se zase odrazí. Útočníky zavřou. Tento pohled byl jiný. A Rón si myslel, že ví proč.

„Je pravda, co se říká o Jarricku Javinsovi?“ zeptal se Rón.

Otec neklidně poposedl. Rón prakticky cítil, jak mu stoupá krevní tlak. „Ve zprávách to bude zítra. Jakmile se Javins uzdravil z korunovky, dal všechny peníze na charitu, odstoupil z vedení všech svých firem a zmizel.“

Jak může nejbohatší člověk na planetě zmizet? nechápal Rón.

„Už několik dní ho nikdo neviděl. Říká se, že se toulá po světě a nemá nic než oblečení, které má na sobě.“

Rón nevěděl, co na to říct, kromě: „Tím pádem teď asi budeš druhý nejbohatší člověk na světě.“

Otec našpulil rty. „Takovým způsobem jsem se tam dostat nechtěl.“ A zase ten pohled. Výraz skryté hrůzy. „Tahle nemoc… když tě nezabije, tak ti ukradne sílu něco dělat. Tvoje ambice. Udělá z tebe někoho, kým nejsi, a zničí tě.“

Rón se to pokusil odbýt pokrčením rameny. „Ty jsi přispíval na charitu vždycky.“

„Když dávám peníze na charitu, je to proto, že chci – ne proto, že jsem se zbláznil. A to se kolem nás děje, TeTe – lidé přicházejí o rozum.“ Chvíli klepal prstem o stůl. „Slyšel jsi někdy o Howardu Hughesovi, TeTe?“

Rón přikývl. „Měl něco s letadly, ne? Nejbohatší na světě někdy před padesáti lety?“

„Byl na úplném vrcholu a pak zmizel. Tady se mu to pokazilo,“ poklepal si otec na spánek. „Já tak dopadnout nehodlám.“

„Jestli dostaneš korunovku, ty to zvládneš,“ řekl Rón. Bylo pro něho zvláštní, že zrovna on svého otce takto uklidňuje. „Vždycky všechno zvládneš.“

„Jestli mě to sebere jako Javinse, nic pro tebe nezůstane. To je ti jasné, ne?“

„Kdo říká, že mi na tom zas tak záleží?“

„Záleželo by ti, kdyby se to stalo. Je snadné si představovat, že by byl člověk bez peněz šťastný, TeTe, ale realita je velice odlišná. Je pravda, že peníze ti štěstí přinést nemůžou – ale stejně tak ti nemůže přinést štěstí, že je nemáš.“

Oba se na chvíli odmlčeli a nechali všechny mírně vařící obavy bublat. Potom Róna něco napadlo.

„Neschoval se Howard Hughes taky někam do úkrytu, protože se bál mikrobů?“

Jeho otec něco zabručel a pokusil se to odbýt mávnutím ruky, ale pořád to viselo ve vzduchu.

Tiburón Tigre Escobedo bude na tento moment vzpomínat jako na chvíli, kdy si uvědomil, že je silnější než otec.

3

Morgan se strojí

Byl to kosmický skafandr se vším všudy. Žádný respirátor nebo dýchací přístroj, dokonce ani ochranný oděv pro práci s nebezpečnými materiály, ale to, co nosí astronauti.

„Vážně? Tohle si musím vzít na sebe?“

„Bohužel ano, slečno. Je to věc, o které se nediskutuje. Madam Havillandová na tom trvá. Pojďte; tři nebo čtyři z nás vám pomůžou se do toho ustrojit.“

Morgan musela vyvinout velké úsilí, aby se na tento pohovor dostala, ale teď jí to připadalo jako hodně špatný nápad. Co to bylo za divnou stáž? Toto místo – velkolepé panství uprostřed svěže zeleného anglického venkova – bylo ohromující samo o sobě. Na druhou stranu se dalo usuzovat, že nebude jenom přerovnávat papíry v nějaké kancelářské kóji. Stáž měla být dobře placená, jestli ji získá; přinejmenším to věděla. A přestože to dnes s jejím štěstím bylo jako na houpačce, dostala se sem včas.

I když o štěstí až tak nešlo. Jediné štěstí, na něž Morgan Willmon-Wuová věřila, bylo to, které si člověk zařídí sám.

Ale právě teď si Morgan ten kosmický skafandr prohlížela s velkým znepokojením. „Co když mi nepadne?“ Opravdu tu věc nechtěla mít na sobě. Posílali ji snad na Mars nebo něco takového?

„Ale padne,“ prohlásil majordomus, komorník, nebo jak se té nudné osobě v jeho postavení říkalo. „Byl vyroben přesně na vaše míry.“

To prohlášení spustilo tolik varovných signálů, že o nich Morgan začínala ztrácet přehled. Do čeho se to připletla, kruci?

Její den začal časně a s intenzitou, která byla na hraně paniky. Další sled událostí byl pak přímo příšerný.

Začalo to cestou na letiště. Věděla, že sehnat za úsvitu Uber je těžké, proto si domluvila předem hned dva, ochotná zaplatit stornopoplatek tomu, který se objeví jako druhý. Jenže oba to na poslední chvíli zrušili – a žádná z aplikací pro sdílení jízd nedokázala najít jiného řidiče. Nakonec musela Morgan poprosit jednu ze svých spolubydlících a nechat se jí, rozespalou, odvézt v pět hodin ráno z univerzity na curyšské letiště, aby svůj let stihla.

Fronta na bezpečnostní kontrole byla zhmotněním kafkovské noční můry a napětí ve vzduchu bylo díky korunovce ještě těžší než obvykle. Lidé s rouškami probodávali pohledy ty, kteří je neměli, ale jelikož roušky zatím nebyly povinné, oni jim tyto pohledy opláceli. Morgan musela proklouznout mezi rozladěnými cestujícími, kteří před ní s velkou radostí tvořili pevné překážky – dokud nedostala skvělý nápad zakašlat směrem k nim, když se tlačila dopředu. Najednou jí lidé, jedno jestli s rouškami, nebo ne, velice ochotně dělali cestu, aby ji dostali ze svého vzdušného prostoru. Každé neuhlídané zakašlání, kýchnutí nebo posmrknutí bylo pro lidi další připomínkou, že pokud jde o korunovku, to nejlepší teprve přijde.

S touto fintou překonala půlku fronty, pak ale narazila na příslušníka ostrahy, který bral svou práci až moc vážně.

„Nein!“ řekl. „Sie müssen wie alle anderen in der Schlange stehen.“

Cha! „Počkejte ve frontě jako všichni ostatní.“ Jako by dnes taková možnost vůbec byla.

Morgan si všimla, že pracovník ostrahy mluví německy s rakouským přízvukem. Zareagovala proto tak, že nasadila vlastní falešný, ale přesvědčivý rakouský přízvuk a rozplakala se tak nenadále, jako by jí praskl nějaký vnitřní vodovod.

„Bitte, bitte, bitte!“ zvolala. „Prosím, prosím, prosím! To letadlo mi nesmí uletět. Vy to nechápete! Otec! Vy nevíte, jaké mi udělá peklo!“ Potom se znenadání začala křečovitě tahat za vlasy, jako by bojovala sama se sebou. „Prosím, prosím, prosím!“

Kombinace toho všeho – slz, znepokojivého škubání za vlasy, spolu s tím, že to byla dívka, evidentně euroasijská, a mluvila jako někdo z jeho rodného města – stačila, aby to splnilo účel. Nejenom že ji nechal projít, ale doprovodil ji na přední konec fronty.

Pak, těsně za pasovou kontrolou, jako by to měla být odměna za její výkon na bezpečnostní kontrole, upustil muž, který také spěchal k odletové bráně, padesátieurovou bankovku.

Morgan na ni šlápla, než si jí stačil všimnout někdo jiný. Měla teď dvě možnosti. Mohla být dobrý samaritán, muže dohonit a bankovku mu vrátit… nebo si ji mohla nechat.

Ve skutečnosti to až takové dilema nebylo.

S bankovkou v kapse přidala do kroku směrem k bráně – jenže potom jí štěstěna znovu ukázala záda.

„Je mi líto, Fräulein,“ řekla zřízenkyně na odletové bráně. „Přišla jste pozdě a my už jsme vaše místo přidělili náhradnímu cestujícímu. Další let je dnes odpoledne.“

Opět to nebyla možnost, která by přicházela v úvahu. Uvažovala, že by znovu zkusila slzy, ale z rychlého hodnocení jí jasně vyšlo, že tahle žena už to všechno zná a zlomit se nenechá. Dokonce snad její fotografie byla nejspíš v německém slovníku hned vedle slova „Schadenfreude“. Čím nešťastněji by Morgan vypadala, tím větší radost by z toho zřízenkyně na bráně měla. Tohle si žádalo odlišný přístup.

Morgan se zadívala přes pult a uviděla palubní vstupenku, kterou zřízenkyně právě vytiskla pro osobu, jež měla zasednout její místo v letadle. Morgan si jména všimla.

„Kdo je Jern van Vleck?“ zeptala se.

Ženiny oči zalétly ke staršímu muži, který seděl nedaleko a tvářil se nešťastně a mrzutě.

Morgan vytáhla pas. „Chápu, že nemáte jinou možnost než mě přebookovat na další let,“ řekla rezignovaným hlasem. „Ale byla bych vám neskonale vděčná, kdybyste to ještě zvážila.“

Nato zasunula do svého pasu padesátieurovou bankovku a přistrčila jej přes pult k odbavovací zřízenkyni.

Jern van Vleck ten den ráno do Londýna neodletěl.

Let trval necelé dvě hodiny a poskytl Morgan nějaký čas na přemýšlení o tom, jak by se mohla nejlépe prezentovat. Žádost o tuto konkrétní stáž podala jen tak z rozmaru. Vůbec ji nenapadlo, že se její esejí vycucanou z prstu bude někdo zabývat. Bylo ostatně pravděpodobné, že je mladší než většina žadatelů. Univerzitu začala studovat v patnácti, v rychlém tempu získala dva diplomy a pořád jí bylo teprve devatenáct.

Proto ji překvapilo, když jí přesně měsíc před promocí přišla na kolej pozvánka k pohovoru. Pozvánka nedorazila e-mailem – doručila ji pošta – a pohovor neměl být virtuální jako všechny ostatní. Chtěli ji vidět osobně. V Anglii. Letenku platili. Oni. Konsorcium Havilland.

Jejich webové stránky byly nepříliš sdílné a neurčité. Skupina filantropických aktivit. Vzdělání v oborech lingvistiky a mezinárodního marketingu. Morgan si nedovedla představit, co by po ní mohli chtít, ale jejich styl se jí líbil. Luxusně vypadající zlatá pozvánka. Hrazená letenka. A čokoláda, která z nevysvětlitelného důvodu přišla s ní. Samozřejmě se ve studentském poštovním centru roztekla, nicméně její přítomnost ji zaujala.

Problémem bylo, že pohovor se konal ve stejný den jako její promoce. To znamenalo, že si bude muset vybrat. Morgan to viděla tak, že předávání diplomů je pro rodiče a pro ego. A přestože se před pracovníkem ostrahy odvolávala na tyranského otce, ve skutečnosti byl její otec mrtvý, matka se nejspíš nezúčastní a její ego bylo dostatečně zdravé, než aby je musela posilovat čepicí a talárem. Rozhodnutí bylo snadné.

Chůze v kosmickém skafandru nebyla jednoduchá. Kromě toho, že Morgan vypadala a cítila se jako idiot, pro ni bylo těžké udržet rovnováhu, dokonce i pohnout nohou dopředu. A jako by to nestačilo, přijímací sál, do něhož ji uvedli, byl plný křehkých věcí. Kostní porcelán, skleněné figuríny, nábytek na tenoučkých nohách, jako by patřil za sametové šňůry v muzeu.

A uprostřed toho všeho byla žena, která vypadala stejně křehce jako její majetek.

Seděla na invalidním vozíku a z kyslíkové láhve se táhla hadička připnutá dvěma maličkými příchytkami k nosním dírkám.

„Posaďte se, posaďte se,“ řekla madam Glynis Havillandová, po níž se konsorcium jmenovalo. „Doufám, že vaše cesta sem byla klidná,“ řekla se rty lehce zkřivenými do znepokojivého úsměvu. Hovořila angličtinou, jakou používají nejvyšší společenské vrstvy, ale byl v ní lehký východoevropský nádech. Morgan uvažovala, že by její způsob hovoru napodobila, ale místo toho zvolila přízvuk používaný v hrabstvích kolem Londýna, který jí umožňoval mluvit jako běžný středostavovský Londýňan.

„Víte jistě, že je ten nábytek dost pevný? V tomhle obleku vážím ještě víc než normálně.“

„To brzy zjistíme, ne?“ řekla stará žena – pak zvedla hůlku a zapřela se jí Morgan o hruď. Skafandr byl v horní části tak těžký, že to Morgan vyvedlo z rovnováhy a ona si musela kecnout do starožitného křesla za sebou.

Křeslo si postěžovalo smutným zavrzáním, ale nakonec vydrželo.

„Jsem moc ráda, že se vám podařilo přijet!“ řekla madam Havillandová. „Původně jste ten oblek měla mít proto, abych byla chráněna já. Ale nakonec je to tak, že je pro vaši ochranu.“

Žena udělala krátkou pauzu a pak vysvětlila.

„Navzdory mimořádným bezpečnostním opatřením jsem se zásluhou nedbalého a možná záštiplného člena svého personálu, který následně dostal výpověď, dostala do kontaktu s coronou regis. Jak pravděpodobně víte, inkubační doba je tři až šest dní a pro mě je to dnes čtvrtý, takže potřeba zaplnit místo stážisty získává mimořádně vysokou prioritu – a je klíčové, abych uchazeče nenakazila.“

„To mě mrzí,“ řekla Morgan. „Pořád ale nevím, o jakou práci jde.“

„A nedozvíte se to, dokud nebudu připravená vám to říct.“

Žena několikrát zakašlala. Byl to suchý kašel. Možná byl v místnosti jenom zatuchlý vzduch. Ale taky to mohlo být něco víc. Morgan kdysi slyšela, že většina domácího prachu jsou odumřelé lidské kožní buňky, a v palácové budově, jako byla tato, muselo nejspíš jako Shakespearovi duchové strašit množství tohoto materiálu odpovídající několika staletím.

„Mimochodem, chutnala vám ta čokoláda?“ zeptala se madam Havillandová. „Podle mě je nejlepší na světě. Puccini Bomboni. Zní to italsky, ale je nizozemská.“

Morgan jí neřekla, že se roztekla. Zvláštní poslat něco takového dívce ze Švýcarska, světové metropole čokolády.

„Z mé strany to byl takový vtip,“ řekla žena. „Pocta Roaldu Dahlovi, podle jehož nejslavnějšího díla jsem svůj program stáží vymodelovala.“

„Takže mám čekat, že ze dřeva vyskáčou postavičky a začnou zpívat?“

Stará žena se pro sebe zasmála. „Kdyby bylo víc času, možná by se to dalo zařídit. Po pravdě řečeno, pan Dahl byl dosti nepříjemný člověk – jenže pokud bychom měli hodnotit dílo podle hříchů a povahy tvůrců, svět by byl prakticky bez výtvarného umění, literatury a hudby.“ Nato pozvedla křišťálovou sklenku vyplněnou nějakým alkoholem, k jehož konzumaci se Morgan vzhledem ke kosmickému skafandru nemohla připojit, dokonce si nemohla ani přičichnout. „Na zmučené duše! Takové vyzvracejí nejzajímavější rorschachy.“

A když se Morgan rozhlédla kolem sebe, uviděla sochy a obrazy velice zmučených duší. Díla melancholická a podnětná. Věci, s jakými by člověk nechtěl být v noci o samotě.

„Zúžila jsem pole žadatelů na pět finalistů,“ řekla madam Havillandová, když sklenku odložila, „a potom jsem každého otestovala, abych zjistila, kdo má odhodlání splnit mé náročné požadavky. Všichni dostali přibližně stejný test. První čtyři pohořeli.“

„Takže jsem tady, abych se podrobila testu?“

„Už se stalo. Váš test proběhl dnes ráno, drahá.“ Madam Havillandová ji znovu zahrnula pokřiveným samolibým úšklebkem. „To já jsem vám ráno zrušila jízdy a donutila vás prokázat důvtip, abyste se na letiště dostala včas.“

„Fajn…“

„Po příjezdu na letiště byl můj zástupce – můžete mu říkat pan Slugworth – svědkem vaší mistrovské šarády, kterou jste se dostala přes bezpečnostní kontrolu. Byl to také on, kdo upustil padesátieurovou bankovku, kterou jste se moudře rozhodla si ponechat, místo abyste ji vrátila. Kdybyste to udělala, do letadla byste se nedostala – protože zřízenkyně na odletové bráně měla instrukce nechat vás projít pouze tehdy, když ji uplatíte tou konkrétní označenou bankovkou.“

„Předpokládám, že ten smutný starý pán v tom jel taky.“

„Ne, to byl jenom smutný starý pán. Nevím, nejspíš ještě pořád čeká na tom letišti.“ Nato se madam Havillandová rozesmála, dlouze a hlasitě.

„Jste velice zvláštní žena,“ odvážila se říct Morgan.

Madam Havillandová se neurazila. „Mám ráda hry. Obzvlášť takové, které sama vymyslím. Dalo by se říct, že celý můj život je jedna dlouhá hra, neboť jsem značnou jeho část strávila strategickými tahy a vytvářením svých nových verzí, když to bylo nutné.“

Morgan se pořád snažila pochopit ženinu spletitou manipulaci na letišti. Dal se v tom šílenství najít nějaký systém?

„Narodila jsem se jako Maďarka,“ pokračovala madam Havillandová, „potom se ze mě sňatkem stala britská aristokratka. Pravda, v té prohnilé společenské třídě se našli mnozí, kteří mě vydatně a upřímně nenáviděli. Ale já jsem vytrvala.“

„A váš manžel?“ zeptala se Morgan.

„Zemřel. S tím jsem neměla nic společného; čestně jsem ovdověla zásluhou infarktu. Měla jsem ho ráda, on zemřel a já jsem ho oplakala. Ale celou tu dobu jsem věděla, že zlomená srdce se zahojí. A časem se mi podařilo využít své skromné jmění k tomu, abych těm povýšeným naškrobencům, kteří mnou pohrdali, ukázala, zač je toho loket. Nestačí totiž jenom mít úspěch; člověk musí také ty, jimiž opovrhuje, strčit do asfaltu a dívat se, jak pomalu klesají ke dnu jako dinosauři – nic jiného koneckonců nejsou.“

Morgan se musela usmát, když slyšela jed v jejím hlase. A také jí to připomnělo jeden z jejích vysokoškolských kurzů. Byl to kurz matematiky se starosvětským profesorem, který hodnotil výsledky podle přísné distribuční křivky. Jejím největším potěšením v tom kurzu bylo získat plný počet bodů, křivku vychýlit a dosáhnout toho, že několik spolužáků test neudělá. Spolužáků, kteří by jinak možná prolezli, kdyby tam nebyla a nezvrátila křivku v jejich neprospěch. Byl to příjemný pocit mít takovou moc.

„Ale už dost o mně,“ řekla madam Havillandová a popojela dopředu. „Promluvme si o vás, Morgan Willmon-Wuová. Ovládáte plynně kantonskou čínštinu, němčinu, francouzštinu, španělštinu a angličtinu. Narodila jste se v Hongkongu anglické matce a čínskému otci. Už v raném věku se ukázalo, že jste výjimečně nadaná.“ Potom jí pohrozila prstem. „Ale jedna část vašeho životopisu je zavádějící, moje drahá. Váš otec ve skutečnosti nebyl váš otec.“

„Prosím?“

„Můj rešeršní tým pracuje důkladně. Divila byste se, jaké věci dokáže na darknetu vyhrabat. V tomto případě našli genetický test původu, který vám otec nechal udělat, když jste byla velice malá. Vaše matka se zřejmě zapletla s jedním ze svých spolupracovníků. Nevíme jistě se kterým.“

Morgan najednou zjistila, že by tu ženu nejraději prohodila vitrážovým oknem, ale ovládla svůj hněv. Třeba to je taky test. Ale pochybovala, že je to lež.

„Proč mi to říkáte?“

„Protože si zasloužíte vědět, proč vůči vám zesnulý otec tak ochladl a proč se vaše matka s vámi před lety odstěhovala do Curychu.“

„Už jsem slyšela dost.“ Morgan zkusila vstát, ale zjistila, že chybí jen málo, aby se židle pod ní prolomila, jestli se pohne o jediný centimetr.

Madam Havillandová se zasmála. „Moje drahá, v kosmickém skafandru se vám jen tak nepodaří odsud vyběhnout. Váš oprávněný hněv ztrácí veškerou důvěryhodnost, když potřebujete můj personál, aby vás z té věci dostal. Přejděme k jádru věci. Je velice pravděpodobné, že v průběhu dalších několika dní coronu regis dostanu. V mém věku a chatrném zdravotním stavu mě pravděpodobně zabije. Ale jestli přežiju, bude to mnohem, mnohem horší.“

Zcela upřímně, Morgan představa smrti té staré ženy dělala radost, ale udržela jazyk za zuby a poslouchala.

„Určitě jste slyšela nějaké fámy o tom, jak nemoc působí na oběti, které se z ní zotaví. Zdá se, že ty fámy jsou pravdivé. To znamená, že pokud bych přežila, pravděpodobně bych svůj majetek a všechno, co mám, věnovala svému personálu, na svou falešnou charitu nebo, chraň Bůh, svému nanicovatému synovci. Mé oči budou zázračně otevřené prostým věcem v životě, radosti z rozdávání, Malý Tynýnek bude znovu chodit a Bůh nám všem žehnej.“ Ale její zamračený výraz dával jasně najevo, že ona takový Ebenezer Scrooge není. „Dovolte, abych se vyjádřila naprosto jasně. Nechci, aby mým odkazem byla velkorysost vůči bližním. Na tomto světě není nikdo, kdo by si mou milost zasloužil. Ale realizace odkazu, který si představuji, bude vyžadovat někoho, kdo má v sobě víc života, než mám momentálně já…

Proto potřebuji najít někoho mladého. Nespokojenou, prospěchářskou, vypočítavou a vychytralou mladou osobu. Takovou, které bych mohla svěřit všechno, co je mi drahé. Takovou, která převezme žezlo, až budu buď mrtvá, nebo změněná v osobu, jakou nechci být.“

Nenávist, kterou Morgan k ženě cítila, jí najednou připadala malá a bezvýznamná. „Chcete tím říct to, co si myslím, že chcete říct?“

Nato se madam Glynis Havillandová postavila z invalidního vozíku na nohy, které nebyly tak slabé, jak vypadaly. „Morgan Willmon-Wuová, chci vám předat všechno, co mám. Protože věřím, že budete vědět, co s tím udělat. A protože je příliš málo času na to, abych našla někoho lepšího.“

Morgan zjistila, že se jí točí hlava. Hlavou jí blesklo, jestli má ve skafandru dost kyslíku.

„Přijímáte mou nabídku?“

„Jestli ji přijmu,“ řekla Morgan, „co chcete, abych udělala?“

Madam Havillandová se přišourala blíž a přes zakřivené sklo přilby se podívala Morgan do očí.

„Chci, aby po mně zůstal jeden jediný odkaz,“ řekla madam Havillandová. „Chci vymýtit korunovku z povrchu zemského.“

4

Domácí dovolená bez obětí

„Ležela tam na lavici – tak co jsem měla dělat? Nechat někoho, aby ji ukradl?“

Dnes, po hrůzné noci, kdy své auto nezískaly zpátky, došla Marielina matka k závěru, že jí svět něco dluží, a vzala jednomu byznysmenovi peněženku.

„Jenom jsem si ji vypůjčila,“ hájila se před Mariel. „Vrátila jsem ji, nevzala jsem si ani penci – ani si nevšiml, že ji nemá.“

Zato si ale Gena vzala číslo kreditní karty, datum platnosti a bezpečnostní kód.

„Mami, nemůžeš dělat takové věci! Straší tě pobyt v azylovém domě – jenže za tohle půjdeš do vězení!“

Její máma už to jednou udělala – nebo alespoň Mariel o jednom takovém případu věděla. Poprvé to byl někdo, koho znaly. Přítelkyně a sousedka. Ta žena měla dceru v Marielině věku, ale navzájem se jenom tolerovaly. Neměly společného nic než to, že jejich matky byly kamarádky. Když se pak Marielin a Genin svět zhroutil, ta kamarádka soucitem příliš neoplývala a umyla si nad nimi ruce. Sešly se na oběd někdy později, když Mariel a její máma žily ve zchátralém motelu. Bylo poznat, že mají strach, aby na ně ta nová chudoba nepřeskočila.

Žena trvala na tom, že samozřejmě zaplatí jídlo – dělala z toho velké divadlo. Gena pak odešla na záchod. Jenže místo aby šla na toaletu, chytila číšníka, dala mu svou kreditní kartu – tenkrát ještě měly takovou, která fungovala – a celé jídlo zaplatila. „Protože tu její svatouškovskou charitu nepotřebujeme.“

Ukázalo se, že když Gena při placení prohodila karty, získala také číslo ženiny kreditní karty, které pak týdny používala k objednávání z Grubhubu. Za jedno jídlo víc než tucet.

Mariel jí v tom měla zabránit, nebo se o to aspoň pokusit. Ale i ona získala k té ženě a její upjaté dceři averzi. Když věděla, že jim za Wingstop a Wendy’s platí ony, jídlo pak chutnalo ještě líp. Byl to koneckonců zločin, který neměl poškozeného, ne? Protože až se objeví výpis plateb z karty se všemi těmito položkami, žena podá reklamaci a banka to všechno zatáhne.

Takže místo aby to Mariel zarazila, stala se spolupachatelkou a vyzvedávala objednávky osobně, protože rozvážková služba by poslala banku rovnou ke dveřím jejich motelového pokoje. „Podvod není podvodem, když jde o obyčejnou odplatu,“ prohlásila matka.

Jenže pomstít se kamarádce jen do dobrého počasí nebylo totéž jako vzít si číslo platební karty někoho úplně cizího.

„Musíš to číslo zahodit,“ naléhala Mariel.

Její matka si poklepala na spánek. „Nemůžu. Mám ho přímo tady.“

Bylo to k vzteku. Její máma byla na čísla dobrá. Škoda že nedokázala najít způsob, jak tu schopnost využít. Nebo alespoň legitimní způsob.

„To, že si je pamatuješ, ještě neznamená, že ho musíš používat!“

„Už jsem to udělala, když jsme byly v knihovně. Ale přísahám, že budu hodná a použiju ho jenom jednou.“

Často trávily čas v knihovnách – kde mohl člověk zůstat celý den, aniž by ho někdo vyháněl. Viděla mámu u jednoho z knihovních počítačů. Mariel předpokládala, že jako obvykle zveřejňuje své názory v sociálních médiích. Ale tentokrát šlo o něco jiného.

Položila ruku na Marielinu tvář, pohladila ji. „Udělala jsem to proto, že si uprostřed tohohle všeho zasloužíme jednu hezkou věc, nemyslíš? Ty si zasloužíš jednu hezkou věc.“

Mariel si povzdechla. Co se stalo, stalo se. „Tak co jsi koupila?“

„Zaplatila jsem nám jednu noc někde, kde si nebudeme muset dělat starosti kvůli Grinchovi, dešti ani těm kreténům, co vzali naše peníze a neukázali se.“ Potom se usmála. „Dnes se ubytujeme přes Airbnb.“

Hosté dorazili brzy, ale vrátný měl pokyny, aby předčasné hosty, kteří přišli dřív, nechával do čtyř hodin ve vestibulu.

Když je konečně poslal expresním výtahem nahoru, Tiburón už na ně čekal. Byli to neplánovaní hosté, neboť provedli rezervaci na jednu noc, než stačil Tiburón účet na základě otcových rozkazů pozastavit. Všechny budoucí rezervace byly zrušeny, ale této se ještě podařilo proklouznout. Rón byl rád; v situaci, kdy se celý jeho život odkládal na neurčito, si chtěl užit poslední mezilidský kontakt, než se ze všech stanou obličeje na obrazovce.

Od okamžiku, kdy přišly, Rón poznal, že tato žena s dcerou nepatří k obvyklým turistům, jací si tohle ubytování rezervují. Byly cítit. Kritičtější člověk by řekl, že páchnou. Kromě toho z nich čišela skoro až hmatatelná únava. Jako by obě uvázly ve spodním proudu neúprosného oceánu.

Dívka i její matka měly světlé vlasy, ale očividně jim nevěnovaly nebo nemohly věnovat patřičnou péči. Matčiny vlasy začínaly předčasně šedivět.

Rón se velkou část života snažil nenechat se definovat privilegiem bohatství, tak jako mnohé definovalo privilegium jejich původu. Věděl, co znamená být bohatý, ale také věděl, co znamená být snědý – a jak podotýkal jeho otec, bylo mnoho lidí, kteří se nemohli smířit s tím, že tyto dvě věci jdou ruku v ruce. Rón se proto usilovně snažil za žádných okolností se na nikoho nedívat svrchu. Ale v případě těchto dvou bylo obtížné neudělat si na ně názor. Ať už byla jejich situace jakákoli, tato noc jim měla připomenout jejich lidství, o které je svět vrstvu za vrstvou připravoval. Z dívky přesto vnímal určitou jiskru, což mu připadalo zajímavé. Zásadně se hostům nevměšoval do života, ale tentokrát se rozhodně chtěl dozvědět víc.

Pak, než je mohl přivítat a přednést jim obvyklou řeč, dívka zalapala po dechu. Ne ze střešního bytu, ale z pohledu na něho.

„To není možné! Vy jste Tiburón Escobedo!“ vyhrkla.

To ho vyvedlo z míry – protože doposud ho nikdo nikdy nepoznal. Dokonce i tehdy, když lidé zjistili, komu střešní byt patří, nikdy neodhalili, kdo je on, přinejmenším ne tak, že by znali jeho jméno.

Ze všeho nejdřív si uvědomil, že si zapomněl nasadit roušku – ale vzhledem k tomu, že se na roušku promítala docela slušná aproximace obličeje dotyčného, možná by dívka jeho totožnost uhodla i tak.

Vzal z mísy na prádelníku digitální roušku a rychle si ji nasadil. „Roušky, prosím,“ řekl a každé jednu podal.

Matka se rozhlédla kolem sebe. „Ty krávo! Tohle je Airbnb?“

Ale dívka se nevěnovala střešnímu bytu, dál si pozorně prohlížela Róna. „Takže… váš otec pronajímá střešní byt, aby se necítil tak provinile, že je třetí nejbohatší člověk na světě?“

Ještě nikdy to nikdo neodhalil tak rychle. „Do značné míry máte pravdu. Ale teď je druhý nejbohatší.“

„Myško, podívej na ten výhled! Do prdele, my jsme vyhrály v loterii!“

„Dávej si pozor na jazyk, mami.“ Dívka se usmála. „Nebo si řekne, že jsme moc obyčejné, a vykopne nás zpátky na chodník.“

Rón zjistil, že se jí nedokáže dívat do očí, když se tak usmívá, proto raději sklopil zrak ke svému tabletu. „Mám tady, že rezervace je na jméno Vincent Cornell…“

„Jo, to jsem já,“ řekla žena trochu moc rychle. „Rodiče chtěli kluka, tak co se dá dělat?“ Zamířila k jedné z pohovek.

„Mami, nesedej si, dokud se neosprchujeme,“ zarazila ji dívka. Potom se trochu ostýchavě otočila k Rónovi. „Jsme celý den na cestě. Trochu jsme se zpotily.“

Jestli to byla historka, kterou měla naučenou, Rón neměl problém s tím, že se jí drží. Nechal bez poznámky, že nemají žádné zavazadlo.

„Pojďte, provedu vás… slečno Cornell.“

„Můžete mi říkat Mariel,“ navrhla dívka.

„A vy mi můžete říkat Rón.“

„Dobrá. S nabubřelým dlouhým ó.“

Rón se musel usmát – a na jeho pokřivené masce byl jeho úsměv ještě širší. „Je ironicky nabubřelé.“

Pokrčila rameny a odpověděla úsměvem. „Tím pádem je ještě nabubřelejší.“

Mariel a její matka pravděpodobně o prohlídku nestály – tušil, že chtějí mít klid a prozkoumat si byt samy. Jenže Rón měl svůj scénář, podle něhož jel, a navíc nikam nespěchal. Ty dvě podněcovaly jeho zvědavost v mnoha ohledech. Když prohlídku konečně uzavřel, dodal: „V pět třicet se vrátím s vínem a sýrem. Je to v ceně.“

„Paráda,“ řekla přes místnost matka. „Doufám, že to bude nějaký fajnový sýr.“

„Jenom ten nejlepší,“ slíbil Rón.

„Bezva,“ odvětila Mariel. „Tak zatím.“

Rón přešel krátkou chodbou do vlastního střešního bytu. To s vínem a sýrem byl sice momentální nápad, ale byl přesvědčený, že do půl šesté dá něco fajnového dohromady.

Fontina potřená kávou a kakaem a camembert s lanýži. Dostatečně fajnové sýry – ale Rón je musel nakrájet na malé klínky, protože den předtím už z nich několik kousků uždibl. Jako víno vzal robustní malbec. Jeho znalosti o víně byly absolutně nulové; jenom zaslechl otce, jak o něm řekl, že je robustní.

„Přestože nemáš školené chutě, znalostí vína vyšleš ty správné signály do jakýchkoli snobských kruhů, do kterých se chceš dostat,“ vysvětlil mu kdysi otec. „Bohatí pitomci nemusejí být opilí, aby byli pod vlivem vína.“

Než se Rón vrátil, Mariel a její matka – která o sobě pořád tvrdila, že se jmenuje Vincent – se vykoupaly a Mariel měla na sobě nové oblečení, které musela mít v batůžku – jediné věci, kterou si s sebou přinesly. Oblečení bylo obnošené a trošku potrhané – ale ne tak, jak bylo právě trendy. Na Mariel přesto trendy vypadalo. Její matka měla na sobě župan, který Escobedové všem svým hostům poskytovali, a netvářila se, že by v ní tato indisponovanost probouzela nějaký stud. Pravý opak otcovy přítelkyně Kavity, která se musela nejdřív obléknout, aby se oblékla.

„Moc hezké,“ řekla matka, když se podívala na text na láhvi vína. „Francouzské?“

„To není francouzština, mami,“ opravila ji Mariel.

„Je to argentinské víno,“ řekl jim Rón. „Otec má slabost pro jihoamerické vinice.“

„Ale ty sýry francouzsky vypadají,“ prohlásila matka, když se posadila.

A jelikož obaly byly dávno pryč, Rón mohl jedině souhlasit.

Na rozdíl od Mariel, která si vlasy fénem vyfoukala do sucha, je matka měla místy ještě mokré, jako by neměla trpělivost vysušit si je úplně. Z několika útržků hovoru, které zaslechl, si Rón udělal obrázek o jejich dynamice, aniž by mu někdo musel něco říkat. Tady byla rodič spíš Mariel. Nikoli z rozhodnutí, ale z nutnosti. Zatímco její matka působila jako přírodní živel, Mariel se s ní dokázala přít – a někdo, kdo dokáže ovládat počasí, je mnohem zajímavější než bouře jako taková. Ale Rón to všechno nechal bez poznámek. Otec ho vychoval jako bystrého pozorovatele, ale Rón věděl, že někdy je lepší nechat si své postřehy pro sebe.

Mariel byla rovněž všímavá, ale z úplně jiného důvodu. Pro ni to byla otázka přežití. Když si někdo dovede v lidech číst mezi řádky, může toho využít, nebo udělat něco horšího. Její matka v lidech číst neuměla, a několikrát je to dostalo do problémů. Ale číst si v jejich hostiteli bylo obtížné. Jelikož nikdy předtím ve společnosti někoho tak bohatého jako Rón Escobedo nebyla, nevěděla přesně, co si o něm má myslet. Nevěděla, jestli tato hra má pravidla jako šachy, nebo se hraje spíš na náhodu. V jeho případě bylo možné obojí.

Zatímco její matka se cpala sýrem a keksy a víno pila po velkých doušcích, Mariel jedla rozvážněji. Víno upíjela jenom po troškách, vždycky si sundala roušku a hned ji zase nasadila.

„Vaše společnost je taky součást balíčku?“ otázala se Mariel.

„Moje společnost?“

„Řekl jste, že víno a sýry jsou v ceně, ale nezmínil jste se, že budete sedět s námi a dívat se, jak jíme.“ Řekla to, aby ho trochu vyprovokovala. Otestovala jeho záměry. On však najednou zrozpačitěl, a přestože jeho rouška ukazovala, že se usmívá, oči mu posmutněly.

„Mám odejít?“

Nato se do hovoru vložila její matka. „V žádném případě!“ prohlásila. Pak si dolila víno a vstala. „Nechám vás dva, abyste se seznámili.“ S Mariel se rozloučila spikleneckým mrknutím, které nejspíš bylo vidět i z úrovně ulice. Nato se svým županem odšustila a polovinu Marieliny sebeúcty vzala s sebou.

Mariel si povzdechla. „Máma si evidentně myslí, že jste skvělá partie.“

„Jako všechny matky na světě.“

Možná to myslel jako vtípek, ale Mariel to spíš dopálilo. „To musí být pro kouzelného prince strašná přítěž.“

„Je vám jasné, že to by z vás udělalo Popelku.“

Rozpačitý smích, který z ní vyšel, jí nafoukl roušku. „Jasně. Takže jestli tady při odchodu nechám rozšlapanou starou kecku, pokusíte se mě najít?“

Pokrčil rameny. „Mám být upřímný? Úklidová služba by ji vyhodila dřív, než by mi přišla na oči.“

Znovu se napila vína. On se jenom dál usmíval a ona se musela zeptat.

„Proč se pořád tak usmíváte?“

„To nejsem já, ale rouška. Já… ehm… jsem ji tak naprogramoval.“

„Takže když jste ji naprogramoval vy, jste to vy.“

Krátce zaváhal, pak zvedl ruku a digitální roušku si sundal. Usmíval se pořád, jenom ne tolik. „Vím, že pandemie je teprve v rané fázi, ale musím být opatrný. Jsem barvoslepý.“

Mariel si chtěla roušku sundat taky, ale zarazila se. Prognózu každého člověka, který korunovku dostal, ovlivňovalo několik faktorů. Nejvíc ohrožení byli staří, nemocní, cukrovkáři a kupodivu barvoslepí. Jako by Bůh hodil šipkou na stěnu nahodilých biologických jevů a trefil právě barvoslepost.

Tiburón Escobedo patřil do vysoce rizikové skupiny. Tak co tady vůbec dělá?

„Aha,“ řekla ve snaze najít pokud možná nejmíň trapnou odpověď. Nepodařilo se. „Pak je asi náročné rozeznat světla na semaforech a tak.“

„To je mýtus. A vůbec, to je červeno-zelená barvoslepost. Červenou a zelenou vidím bez problémů. Já mám tritanopii. Chybí mi čípky pro vnímání modré barvy.“

„Vy nevidíte modrou?“

„Tak mi to řekli. Se žlutou je to taky všelijaké.“

Mariel se zadívala na láhev od vína mezi nimi a pak ji zvedla. „Jakou barvu vidíte, když se podíváte na tuhle etiketu?“

„Zelenošedou,“ odpověděl.

„Možná proto, že zelenošedá je,“ řekla.

Jeho úsměv se pokřivil. „Chyták. To není fér.“

Mariel přehodnotila situaci. Možná nakonec nehrají šachy. Možná jsou partneři v partii bridže.

„Každopádně je to tak,“ pokračoval, „že si jenom musím dávat víc pozor než většina ostatních.“ Ale roušku si znovu nenasadil. Hloupost, s ohledem na to, že je neznal a nevěděl, kde předtím byly.

Pak, když si všimla, že se sýra nedotkl ani si nenalil do sklenky víno, se zeptala: „Vy si nedáte?“

„Koupil jsem to pro vás dvě,“ řekl. „Abyste… něco měly.“

A bylo to venku. Soucit. To byla hra, kterou rozhodně hrát nechtěla.

„Díky, ale my vaše milodary nepotřebujeme.“

„To nejsou milodary. Je to pohostinnost.“

Zareagovala tím, že talíř se sýrem přistrčila zpátky k němu. „Možná si myslíte, že o nás něco víte, ale pletete se.“

Chvíli se díval na talíř a pak zvedl oči zpátky k ní.

„Sto dolarů, které jste za tohle ubytování zaplatily, jste si nemohly dovolit. Neměly jste pravidelnou stravu. Možná nežijete na ulici, ale trvalou adresu nemáte. A kecku byste tady nenechala, protože víte, že byste za ni potřebovala náhradu.“

A jelikož to všechno byla pravda, mohla na to říct jenom jedno jediné.

„Jsi debil.“

K jejímu údivu se složil. Ne – zhroutil se do sebe. Jako krunýř tvora, který nedokáže odolat tlaku místa, ve kterém se jeho hlava za miliardu dolarů nachází.

„Promiňte,“ řekl, vstal a otočil se ke dveřím. „Měl bych jít. Užijte si to tady.“

Mariel vyskočila. „A to je všechno?“ vypálila. „Jednou ti řeknu, že jsi debil, a ty to zabalíš? Vážně jsou bohatí lidé takové květinky?“

Otočil se zpátky k ní, s dlaněmi rozevřenými a neutrálním výrazem. „Hele, chtěl jsem jenom pomoct.“

„Vínem a sýrem…“

„Co chceš? Dům?“ vyhrkl. „Lambo? Sto tisíc?“

„To všechno by bylo fajn.“

A on tam stál, jako kdyby o tom doopravdy uvažoval. Mariel se trpce zasmála. Dovedla by s ním manipulovat. Tak jako dovedla s lidmi manipulovat její máma. Mohla by, kdyby byla taková.

„Takže nakonec chceš spíš milodary než pohostinnost,“ poznamenal.

Mariel zjistila, že její sebeúcta dostává trhliny. Byla by nejraději, kdyby matka vyšla z pokoje a orchestr jeho soucitu bezostyšně zdirigovala, jak chtěla, ale její pozornost již odvedl nějaký jiný lesklý předmět v tomto obrovském střešním bytě.

„Možná byste nás tady mohli nechat ještě několik nocí,“ navrhla Mariel. „Než se nám podaří… naši situaci nějak vyřešit.“

Rón našpulil rty. „Nejde to. Jste naši poslední hosté – zakonzervuje se to tady. Zítra přijde celý tým lidí zakrýt nábytek a připravit to na lockdown. Otcovy příkazy. Je mi líto.“

Mariel přikývla. Mělo jí dojít, že každé dveře, které se do takového místa otevřou, budou mít bezpečnostní řetízky.

„Takže… přineseš nám ráno aspoň snídani?“

Ožil. „Chtěla bys?“

Bylo v tom něco smutného, když se choval jako dychtivé štěně. Smutného a možná trochu roztomilého. „Udělat si z miliardářského synka svou čubičku je velice lákavá představa,“ řekla.

Mělo to být hravé rýpnutí, ale nevyznělo to tak. Rón se zakabonil a bylo na něm vidět, že to bere spíš jako posměch než něco, čemu se mají společně zasmát. Potom si znovu nasadil roušku. „Lednička je plně zásobená. Vajíčka, džus, cokoli budete chtít.“

Tajně doufala, že se na snídani vrátí, ale tuto naději se jí podařilo zabít.

„Promiň,“ řekla. „Nemyslela jsem to tak –“ Ale uvědomila si, že čímkoli, co řekne, to jedině zhorší. Definitivní konec. Jdi dál; tady už není nic k vidění.

„Kdybyste potřebovaly cokoli dalšího, máte moje číslo,“ vklouzl zpátky do hostitelské role. „Užijte si to tady.“

„Díky za víno a za sýr,“ řekla Mariel. „Bylo to od tebe milé.“

Přikývl, místo ano řekl rádo se stalo, nebo něco v tom duchu. Až když byl pryč, uvědomila si, že to udělal schválně. Aby bylo jisté, že měla poslední slovo.

Večer, když za panoramatickými okny jejich luxusního střešního apartmá poblikávala světla zátoky, si Mariel a Gena v televizi pustily nějakou pohodovou stanici. Díly jakéhosi kýčovitého seriálu, který se vysílal roky předtím, než se Mariel vůbec narodila. Mariel se opírala o matku a ona ji zlehka hladila po vlasech, zatímco dva uhlazení detektivové z Miami, oblečení v pastelových barvách, honili zločince, které pokaždé dostali.

„Je to jako za starých časů, myško,“ řekla Gena.

„Nikdy jsme neměly tak velkou televizi ani tak pohodlnou pohovku.“