Susanna Craig

the lady knows best

goode’s guide to misconduct

Copyright © Susan Kroeg, 2023

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-414-4

Pro Clare, která inspiruje víc, než si uvědomuje – stále si hraj, stále piš; stále sni!

1. kapitola

Londýn, konec května 1810

Daphne Burkeová velmi dlouho nenazvala někoho hlupákem.

Alespoň ne nahlas.

Když ale jednoho dne kráčela se sestrou po Bond Street, Helena utekla ze svého vězení – z košíku, v němž Daphnina mladší sestra Bellis chtěla půvabnou bílou kočku nosit jako živý módní doplněk –, Daphne ztratila trpělivost.

„Dámy ze sebe nechrlí urážky.“ Bell byla tak drzá, že jí dokonalou nápodobou připomněla první slova, jež k nim pronesla jejich jediná guvernantka. Daphne obrátila oči v sloup, obešla sestru a vstoupila za kočkou do Porterova knihkupectví. „Pak je to, myslím, jasné: nejsem žádná dáma.“

Porterovo knihkupectví se specializovalo na starou, vzácnou a nezvyklou literaturu. Nevyskytovaly se zde hrůzostrašné gotické romány nebo módní sbírky sentimentální poezie. V obchodu bylo jen tlumené světlo, mírně zatuchlý vzduch a toho jarního rána prázdno – navzdory houfům lidí nakupujících v okolních obchodech. V dohledu nebyl jediný prodavač.

Sotva Daphne překročila práh, zastavila se, aby se hlubokým nádechem uklidnila. Vůně papíru, inkoustu a kůže jí vrátila dobrou náladu a energii mnohem lépe než nějaký čichací přípravek v lahvičce.

Potěšená klidem a tichem málem zapomněla, že pronásleduje kočku.

„Heleno…“

Její šepot pohltily stohy knih a police s knihami. Snažila se zachytit nějaký známý zvuk: škrábání o nohu dřevěného stolu, zašustění papíru pod tlapkou, jemné kočičí zavrnění.

Ticho. Kočka mohla být kdekoliv.

„No tak, čiči… čiči.“

Nic.

Daphne nahlížela do každého temného koutu a přitom kráčela do dalších a dalších prostor knihkupectví. Téměř úplně vzadu zahlédla, že se Helenin dlouhý bílý ocas mihl ve štěrbině pootevřených dveří vedoucích nejspíš do skladu nebo do kanceláře. Daphne se ohlédla, ale po nějakém prodavači ani stopy.

Mírně zatlačila do dveří a ty se otevřely o něco víc. Ve výhledu jí však bránila další vysoká police plná knih. Zaslechla hlasy, zastavila se a nahlédla do úzké mezery nad řadou knih.

Místnost za policovou skříní byla větší a světlejší, než Daphne očekávala, s vysokým, špinavým oknem vedle zadního vchodu do obchodu. V koutě u okna se tísnil pracovní stůl, na němž ležely poházené papíry a účetní knihy, a na podlaze vedle něho ležely další knihy, navršené snad ještě neuspořádaněji než v prodejně.

Střed místnosti vyplňoval oválný stůl. Kolem něho sedělo několik žen, většinou dost mladých, ale žádnou z nich Daphne neznala.

Všechny sebou trhly, jakmile na odřenou dubovou desku stolu skočila Helena.

„Nevěděla jsem, že Porter má v podniku kočku,“ řekla nejmladší z nich s vlasy upravenými do dokonalých zlatých loken, jíž nemohlo být o moc víc než patnáct let. V prstech sevřela okraj stolu, jako by potlačovala chuť vztáhnout ruku a kočku pohladit.

„Možná proto, aby se tu neobjevovaly myši,“ prohlásila jiná a zvedla jakousi hromádku připomínající časopisy, zřejmě proto, aby ji chránila před kočkou. Byla o pár let starší, asi tak šestadvaceti- nebo sedmadvacetiletá, hádala Daphne. Měla kučeravé, ryšavě plavé vlasy a nos pokropený pihami, pod brýlemi sotva viditelnými. „Ale musíme ještě dořešit jeden bod,“ pokračovala, odhodlaná nenechat se ničím rozptylovat, „než půjde do tisku další číslo Časopisu paní Goodeové pro dívky.“

Daphne přečetla každé číslo nového časopisu a nesmírně obdivovala jeho základní filozofii. Nepodceňoval schopnosti mladých žen a nebagatelizoval jejich sny o něčem větším, ale poskytoval informace a vědomosti jiného druhu než většina časopisů pro ženy.

Pod napohled staromódním přebalem, zaštítěný úctyhodností autorky slavné knihy Rádce paní Goodeové pro vedení domácnosti psal Časopis pro dívky o mnohem rozmanitějších tématech než o poslední módě: byly v něm sloupky o politice, o legislativních záležitostech a o válce s Francií; recenze zajímavých knih a skandálních divadelních her; satirické kreslené vtipy… všechno samozřejmě psáno anonymně, aby byla bezpečně chráněna identita těch, kdo ohrožovali svou pověst tím, že mladým ženám sdělovali věci, o nichž většina společnosti soudila, že by neměly vědět. Daphne často slýchala, že se časopisu říká Časopis pro děvky.

Když ji Bell přistihla, jak čte druhé číslo časopisu, Daphne ji podplatila, aby to zachovala v tajnosti.

Jak jí má vysvětlit, že vpadla na schůzku tvůrkyň časopisu? Měla by odejít, než si jí všimnou. Jenže…

Helena se natáhla na stůl, jako by tam patřila, a růžovým jazýčkem si začala olizovat přední tlapku. Když se podrbala za levým uchem, zašustily pod ní papíry.

V čele stolu, zády ke dveřím, seděla žena, v jejíchž tmavých vlasech prokvétaly výrazné stříbřité pramínky. Jakmile si odkašlala, otočily se k ní všechny oči, včetně Heleniných. Že by to byla paní Goodeová?

„Včera odpoledne,“ začala, „když jsem probírala poštu adresovanou časopisu, jsem narazila na dopis čtenářky žádající o radu.“ Natáhla ruku a opatrně vytáhla zpod kočky složený papír. „Podepsala se Aspirantka z Grosvenor Square.“

Grosvenor Square bylo dost prostorné náměstí, takže tato informace neposkytla moc přesnou stopu k bydlišti pisatelky dopisu. Přesto Daphne napjala uši. Na Grosvenor Square totiž Daphne a Bell žily, když pobývaly v Londýně – ve Finch House se svou nejstarší sestrou Cami a s jejím manželem Gabrielem, markýzou a markýzem z Ashborough.

„Ta mladá dáma píše, že otec jí dohodl sňatek,“ pokračovala žena a občas pohlédla do dopisu, „se zámožným mužem, který má, zdá se, poněkud neblaze proslulou pověst. A ona, stejně jako tolik dalších nešťastných dívek, věří, že se jí podaří toho muže přesvědčit, aby změnil své způsoby.“ Kolem stolu zašuměly tiché projevy soucitu. Žena s ryšavými vlasy přitiskla hromádku časopisů pevněji k hrudi a nesouhlasně sevřela ústa nad pisatelčinou naivitou. „A pak u večeře, na slavnostním večírku, kde se mělo oznámit jejich zasnoubení, ta mladá žena náhodou narazila na nastávajícího manžela, jak ve tmě s jinou ženou…“ Starší žena přerušila čtení, jako by váhala dokončit větu, zadívala se do dopisu a pohoršeným šepotem dopověděla: „Hraje šachy.“

Sborové zaúpění, jež zaznělo z úst všech, přehlušilo podobný zvuk, který vydala Daphne. Nevěděla, jestli by hraní šachů mohlo být eufemismem pro – nebyla si jistá, jestli to vůbec chce vědět –, ale tušila, že Aspirantka z Grosvenor Square viděla něco vskutku šokujícího.

„Musí tu svatbu zrušit,“ prohlásila Daphne bez rozmyslu.

V místnosti to poplašeně zašumělo, ale vzápětí vstala starší žena a mávnutím ruky vyzvala ostatní, aby ztichly. „Kdo je tam?“ zeptala se. „Ukažte se.“

Daphne vypjala hruď, vyšla zpoza regálu s knihami a s roztřesenýma nohama se před nimi zastavila.

„Ale to je přece slečna Burkeová,“ řekla starší žena.

Teď, když k ní stála čelem a nestínila ji knihovna, si Daphne uvědomila, že je to lady Stalbridgeová, jedna z žen, které pravidelně navštěvovaly literární salon její sestry Cami. „Ano, madam,“ přiznala a uklonila se.

Jakmile se napřímila, viděla, že se na ni upírají zraky všech, ale nejzvědavěji na ni hledí oči lady Stalbridgeové, jejichž modř byla ještě zářivější než její. „Jsem velice ráda, že jste přijala moje pozvání, abyste nás tady dnes navštívila,“ řekla za okamžik hraběnka tónem, který nepřipouštěl žádné námitky, přestože samozřejmě žádné takové pozvání neexistovalo.

Daphne se zadívala na Helenu, která se mezitím schoulila do klubíčka a chystala se k spánku. Jedno její narůžovělé ucho kmitlo, jako by odmítala brát v úvahu, že do této polízanice zatáhla Daphne právě ona.

Proč lady Stalbridgeová lhala, aby nikdo nepoznal, že Daphne potají naslouchala?

„Slečna Burkeová je sestra lady Ashboroughové, té spisovatelky,“ vysvětlovala ostatním. Ty užasle povytáhly obočí. „Pro náš malý časopis hodně znamená, že nám vaše sestra projevuje uznání,“ pokračovala a v tom okamžiku Daphne poznala, proč ji rozmrzele neposlaly pryč. „A samozřejmě by nás velice potěšilo, kdyby se podařilo přesvědčit další vaši sestru, vévodkyni z Raynhamu, aby nám věnovala příspěvek o ženách a přírodních vědách. Jsem si jistá, že by to pro naše čtenářky bylo velice inspirativní.“

Daphne se chabě usmála a chápavě přikývla. Samozřejmě. Jak je bláhové, že si třeba jen na okamžik představovala, že si lady Stalbridgeová vymýšlí pozvání na dnešní schůzku jen kvůli ní samotné.

Vždyť Daphne je jediným obyčejným členem neobyčejné rodiny.

Pět ze šesti dětí rodiny Burkeovy bylo obdařeno krásou, mimořádným nadáním a odvahou. Cami a Erica se od sebe lišily jako noc a den, ale obě byly pozoruhodné – jak krásou, tak intelektem. Cami, markýza z Ashborough, psala proslulé politické romány, zatímco Erica, vévodkyně z Raynhamu, získala věhlas svými botanickými objevy a jednou dokonce přednášela na schůzi Královské společnosti.

Paris, nejstarší bratr, byl uznávaný právní zástupce a člen parlamentu. Galen, další bratr, napsal tři svazky poezie tak hlubokomyslné a tak oblíbené, že recenzenti ho občas označovali přízviskem poeta laureatus. A všichni, včetně rodičů a chotí bratrů, zahrnovali pozorností a chválou hezkou a živou Bellis, benjamínka rodiny.

Daphne vyrůstala v jejich stínu. Nebylo na ní nic výrazného, žádný záblesk geniality nebo výbuch umělecké vášně. Byla typem mladé ženy, již charakterizovaly následující přívlastky: docela inteligentní, obstojně muzikální, poměrně hezká. Jen její vlasy, které měly všední odstín hnědi, si nevysloužily žádný přívlastek. Nebyly ani světlé, ani tmavé. Ani zlatohnědé, jako měla Bell. Byly úplně jiné než Caminy havraní kadeře nebo Eričiny ohnivě rudé vlasy.

Během let se s tím Daphne smířila. Místo ve stínu sourozenců bylo docela příjemné – nebo pokud ne vysloveně příjemné, tak důvěrně známé, což je v podstatě totéž.

Co víc než rodinné vztahy může Časopisu pro dívky nabídnout?

Přesto lady Stalbridgeová o krok ustoupila a potom mávnutím paže pozvala Daphne dál.

„Přisedněte si, ano?“ řekla a kývla na volnou židli. „Dovolte, abych vás představila ostatním.“

Daphne se rozhlédla kolem stolu po dalších tvářích, které si ji také zkoumavě prohlížely. Zjevně to nebyl časopis jen pro dívky, ale téměř výhradně tvořený ženami. Mírně kývla hlavou ke dvěma sousedkám a váhavě se posadila na okraj tvrdé dřevěné židle.

Lady Stalbridgeová zaujala své místo v čele stolu a ukázala na mladou ženu asi v Bellině věku s vlasy barvy kávy a hezkým nosíkem. „Slečna Julia Addisonová se s našimi čtenářkami dělí o své mimořádné znalosti divadla, zatímco lady Clarissa Sutliffeová,“ dívka s plavými loknami kývla rukou na znamení, že rozuměla, „se zabývá knihami a hudbou. Slečna Theodosia Nelsonová píše o záležitostech celonárodního významu.“ Teď se souhlasně usmála žena s tmavou pletí i tmavýma očima. „A samozřejmě naše umělkyně, slečna Constantia Cooperová,“ pihovatá žena s ryšavými vlasy zdráhavě zvedla bradu, „bystrým pohledem hodnotí módu.“

Poslední informace Daphne nejvíc překvapila; šaty slečny Cooperové byly totiž prosté, až strohé, a účes pomáhala upevňovat jakási tužka. Také slečna Cooperová si zpoza brýlí prohlížela Daphne a v pronikavosti jejího pohledu bylo cosi znepokojujícího, jako by věděla, že zde Daphne nemá co dělat.

„Z vašeho výbuchu, slečno Burkeová,“ řekla slečna Cooperová, „soudím, že nejste žádnou nešťastnou obětí výchovy podle příruček náležitého chování.“

Takové příručky vybízely mladou dívku, aby ovládala své tělo, svá slova, myšlenky, dokonce i sny – stručně řečeno, aby se ve všem omezovala a všechno obětovala – s cílem zalíbit se vhodnému mladému muži, který je už jen svou podstatou nehodný její pozornosti, a přece jaksi potřebný pro její živobytí.

Daphne hrdě zavrtěla hlavou. Taková výchova se v domácnosti Burkeových neuplatňovala.

„Tak nám povězte,“ pokračovala slečna Cooperová, „proč si myslíte, že by pisatelka dopisu měla své zasnoubení zrušit? Pro mladou dámu je takový postup poněkud riskantní.“

Daphne odmítala uhnout před ostrým pohledem slečny Cooperové, i když musela dvakrát polknout, než dokázala odpovědět. „Protože… protože věřím v lásku.“

Slečna Cooperová ztlumila pohrdavě znějící zafunění. „Dobře si zapamatujte, slečno Burkeová, že jedním z cílů Časopisu pro dívky je podpora racionálního chování.“

Ten obrat se také objevoval na hlavičce titulní strany, kde bylo uvedeno poslání časopisu, zdůrazňovat význam moudrosti a podporovat racionální chování u mladých osob slabšího pohlaví.

„Smějte se, jestli chcete,“ řekla Daphne a obdařila slečnu Cooperovou shovívavým úsměvem, „ ale já jsem poznala sílu lásky na vlastní oči a dokonce vícekrát.“ Viděla ji v manželstvích starších sourozenců i u rodičů. „Tento muž,“ ukázala na dopis, který ještě stále držela v ruce lady Stalbridgeová, „svou nastávající ženu nemiluje. Pochybuji, že je vůbec schopný milovat. A také se ptám, jestli nějaký otec, jenž je schopný sjednat takový svazek, může své dítě opravdu milovat. Bude jí lépe, zůstane-li starou pannou, než aby se musela nadosmrti upoutat k takovému hanebníkovi.“

Její projev byl odměněn souhlasným zašuměním. Slečna Nelsonová přikývla. „Hezky řečeno.“

„Zajímalo by mě, madam,“ řekla za okamžik lady Stalbridgeové slečna Addisonová, „jestli bychom neměly uvažovat, že do časopisu zařadíme pravidelnou čtenářskou poradnu.“

Rty lady Stalbridgeové se zamyšleně sevřely. Chvíli o věci přemýšlela a ostatní ženy ji pozorovaly. Nakonec řekla: „Co si myslíte vy, slečno Burkeová?“

„Vezměte v úvahu povahu rady, kterou nabízí,“ namítla slečna Cooperová, „Je horší než poslouchejte své rodiče. Doporučuje poslouchat své srdce,“ řekla opovržlivě.

„Já osobně raději používám hlavu,“ odpověděla Daphne klidně. „A doporučila bych, aby ostatní dělali totéž.“

Kdosi u stolu, snad slečna Addisonová, spolkla vítězoslavný smích.

„Jestli se k nám přidáte,“ dodala mladá lady Clarissa, „a jestli by na to byl ještě čas, možná byste mohla ve svém prvním měsíčním sloupku někomu poradit, jak přesvědčit otce, že se mladá dáma může dát na životní dráhu pianistky, aniž by přišla o dobrou pověst nebo úctyhodnost.“

Daphne snadno poznala, kdo potřebuje radu v takové záležitosti. Ale zároveň přemítala o otci lady Clarissy, jehož pravděpodobně nebude možné o věci přesvědčit, třebaže jeho dcera měla podle jejího názoru pravdu. „Ve vašem dopise,“ řekla a povzbudivě kývla hlavou, „bych navrhla změnit nástroj. Jen pro zachování anonymity.“

„Ano,“ řekla lady Stalbridgeová. „Mimo tuto místnost přísně tajíme totožnost každého, včetně totožnosti paní Goodeové. Jak jistě víte, Časopis pro dívky se vždy nesetkává se vřelým přijetím. Příliš mnoho lidí bohužel stále věří, že mladé dívky nejsou schopné mít – natož vyjádřit – rozumné názory na problematiku vzdělání a zábavy.“

Když byla Daphne malá, přála si stát se učitelkou. Časem však pochopila, že učitelkami nejčastěji bývají nemajetné mladé ženy, jimž nic jiného nezbývá. Zvolit si takovou profesi by mohlo být považováno za urážku její rodiny, mohlo by se dokonce zdát, že její otec a bratři a švagři ji nejsou schopní zabezpečit. Nebo jako by zoufale toužila po takové úctyhodné nezávislosti, kterou umožňuje pouze pozice učitelky, což byla situace, v níž se před časem ocitla její švagrová Rosamund, Parisova manželka.

Ale toho snu se zcela vzdala až v den, kdy se na ni podívala Bell a prohlásila: „Ty chceš jenom záminku, abys mohla poroučet lidem kolem sebe!“

„Tak, slečno Burkeová,“ pobídla ji lady Stalbridgeová, „co nám povíte?“

Daphne si stále myslela, že ji potřebují především kvůli možnosti, že přesvědčí své slavné starší sestry, aby se připojily k jejich odvážnému podniku. Nebo že tato nabídka je pouze prostředkem majícím zajistit její mlčení.

Ale kdyby se do Časopisu pro dívky dostala jako redaktorka poradenské rubriky, měla by konečně příležitost dát o sobě ve světě vědět – pokud by ji někdo poslouchal.

„Daph?“

Bellin hlas. Z prostoru knihkupectví, i když ne tak blízko, aby slyšela něco z jejího hovoru.

„Přijímám,“ řekla Daphne, rychle se zvedla, popadla Helenu a ta na protest ostře zamňoukala. „Ale už musím jít. Spojím se s vámi.“

Také lady Stalbridgeová vstala, podala jí dopis Aspirantky z Grosvenor Square a zároveň si přitiskla ke rtům prst, aby Daphne připomněla, že má mlčet.

Daphne přikývla, zastrčila dopis do taštičky a odešla. Rozevlátými sukněmi málem převrhla stoh knih, jak chvátala ke vchodu knihkupectví.

„Opatrně, slečno,“ napomenul ji prodavač, který se konečně objevil a právě debatoval se zákazníkem.

„Omlouvám se, pane,“ odpověděla Daphne, ale nezpomalila.

Bel, stojící ve dveřích, se otočila ke zvuku blížících se kroků. „Tady jsi! Ty ses tu schovávala?“

Daphne trvalo pár okamžiků, než si uvědomila, že sestra mluví ke kočce.

Bell vytáhla Helenu z Daphniných rukou, znovu ji uložila do košíku přehozeného přes loket a pohladila ji po růžovém čumáčku. „Jsi zlobivá holka. Daphne se kvůli tobě celá ušpinila.“

Daphne se na sebe podívala a zjistila, že vpředu se po její sukni táhne pás prachu a na krátkém tmavozeleném kabátku má pořádný nános bílých chlupů.

„Nezlob se, že mi to trvalo tak dlouho. Byla jsem…,“ začala, i když ještě nevěděla, jaké vysvětlení podá. Ale Bell už byla pryč. Jakmile se bezvýsledně pokusila oprášit si šaty, vyšla Daphne za sestrou z obchodu do jasného jarního rána.

Poté, co její tři starší sourozenci vstoupili do manželství, trávila Daphne v Anglii spoustu času, ale vždycky měla raději Dublin než Londýn. Teď však vyhlídka na možnost setkávat se pravidelně s členkami redakce Časopisu pro dívky výrazně zvýšila přitažlivost hlavního města.

Představovala si, že si mezi pisatelkami – oddanými touze prosazovat moudrost a podporovat racionální chování – najde přítelkyně, že se spřátelí dokonce i s Constantií Cooperovou. Ona, Daphne, bude radit jiným mladým ženám, jak se správně rozhodovat a plnit si své sny.

A na rozdíl od Bell jí možná budou naslouchat!

Opatrně se proplétala zástupy nakupujících lidí ve snaze dohonit sestru a lokaje z Finch House, který je na této výpravě doprovázel. Bell se nikdy nepohybovala rychleji, než když měla svolení koupit si nový klobouk.

V kloboučnictví bylo jen o málo méně lidí než na chodníku. Zatímco se Bell hrnula k pultu, Daphne zůstávala v pozadí, věnovala se svým představám a přitom předstírala, že si prohlíží vystavené rukavice. Za několik okamžiků upoutala pozornost jakéhosi gentlemana, který jako by přes výkladní skříň zdobenou zlaceným písmem hleděl přímo na ni, přestože stál na ulici.

Vikomt Deveraux v elegantním a drahém oděvu se vždy nesl jako muž, který si je vědom toho, jak je díky jiskrným hnědým očím, rovnému nosu, pevné bradě a nedbale upraveným tmavě plavým vlasům pod krempou vysokého klobouku pohledný. Pokud se dalo věřit klepům, vzhled nebyl jediné, co nabízel ženám, které byly ochotné vzdorovat skandálům plynoucím z kontaktů s takovým zhýralcem.

Dnes ráno ho doprovázel jeho přítel, hrabě z Rylandu, jako obvykle v tmavém oděvu a tvářící se vážně. Lord Ryland byl každým coulem gentleman, jistě lepší přítel, než jakého si lord Deveraux zaslouží, ale proslýchalo se, že je tak zadlužený, že si bude muset najít nevěstu, která přinese bohaté věno.

Daphne byla oběma zběžně představena během sezony na jakési společenské události. Lord Ryland projevoval dokonalou zdvořilost; lord Deveraux jistě zapomněl moje jméno, když jsem je vyslovila, pomyslela si. Vždyť na ni sotva pohlédl.

Tak proč si ji teď prohlíží od hlavy k patě a tváří se nadmíru spokojeně?

Když k němu promluvil lord Ryland a upoutal tak jeho pozornost, Daphne si opožděně uvědomila, že si prohlížel vlastní odraz ve výkladní skříni. Jeho přívětivý úsměv dával najevo, že je spokojený sám se sebou.

Obrátila oči v sloup, opět upřela pohled na rukavice a v duchu začala promýšlet, co odpoví Aspirantce z Grosvenor Square. Dnes odpoledne se pokusí přijít na to, jak doručit lady Stalbridgeové hrubý koncept.

„Víš, lidé mu říkají ,ten ďábel Deveraux‘.“ Objevila se u ní Bell, v každé ruce krabici s klobouky. Když Daphne povytáhla obočí, zasmála se, jako by chtěla říct nemohlo se ode mě čekat, že si vyberu. „Ani se nenamáhají šeptat, když to říkají. Je mi líto holky, která se za něj provdá.“

Daphne souhlasně přikývla. Věděla, jak to chodí. Takové nešťastné případy, svazky bez lásky, bez důvěry – byly ve městě obvyklé. Daphne ve svých jedenadvaceti letech doufala, že se zcela vyhne potupě manželského trhu. Ale nemohla dost dobře nechat Bell, aby sama brouzdala vodami Londýna plnými zhýralců.

Daphne vyšla za sestrou z obchodu, dychtivá dostat se domů, znovu si přečíst dopis Aspirantky z Grosvenor Square a začít psát odpověď. V duchu formulovala několik zvláště ostrých, sarkastických vět, přesvědčená, že tomu šachovému ničemovi ukážou, kde je jeho místo. Občas zvedla zrak k širokým ramenům plavovlasého gentlemana kráčejícího kousek před ní. Právě takového ničemu měla na mysli…

2. kapitola

O pár dní později

Miles, vikomt Deveraux, nezvedl hlavu, když uslyšel blížící se kroky člověka ve vysokých botách, které se vzápětí zastavily u jeho židle. Ani když chlapík, jemuž boty patřily, s dramatickým povzdechem řekl: „Obával jsem se, že tě tady najdu.“

Hlas Alistaira Haythorna, hraběte z Rylandu. Právě to, co bylo třeba, aby přetékající nočník dne zakrylo víko. Miles zvedl sklenku ke rtům a chystal se dopřát si ještě jeden nebo dva doušky.

Ale žádná brandy ho v hrdle nezaštípala. Kdy svůj nápoj dopil?

Alistair, uhlazený jako vždy, dal znamení číšníkovi a zároveň se znechuceným výrazem vytrhl sklenici z Milesovy ruky. Než Miles stačil sevřít ruku v pěst, Alistair mu místo sklenice strčil do dlaně jakýsi časopis.

Miles zamrkal, pohlédl na potrhanou obálku a snažil se zaostřit pozornost na text na ní. „Co je to?“

„Vysvětlení tvého momentálního trápení.“

„Pokud jsem momentálně utrápený,“ namítl Miles a trochu víc se napřímil v hlubokém koženém křesle, „může za to nedostatek brandy, ne…“ Přimhouřil oči, zamrkal a znovu přimhouřil oči. Písmena mu tančila před očima. „Časopis paní Goodeové pro děvk… é, pro dívky.“

Ženský časopis? Postřehl jen jakési bláboly o racionálním chování a moudrosti. Nevěřícně na Alistaira pohlédl.

Znali se už asi… no, Milesova hlava teď nebyla schopná nic spočítat. Velmi dlouho. Od té doby, co spolu začali studovat v Etonu. Tři dny před koncem prvního semestru jakýsi starší hoch pronesl posměšnou poznámku, při níž se Alistairova útlá ramena nahrbila a oči se zalily slzami. Miles – odvážný a ve srovnání s ním robustní – instinktivně začal menšího chlapce bránit.

Oba pak dostali pořádný výprask, nejprve od staršího studenta a potom od ředitele. Ale ze společné bolesti vzniklo dlouholeté, i když zvláštní přátelství. Alistair se zasloužil o to, že Miles zdárně složil většinu zkoušek a přednedávnem získal místo v Horní sněmovně, kam docházel alespoň příležitostně; Miles se staral o to, aby Alistair neskončil v každé hře kriketu jako poslední, a dokonce ho jednou začas zlákal, aby si dopřál trochu legrace v zábavním podniku.

Miles si přál, aby ho jeho starý přítel měl teď na programu. „A to jsem si myslel, alespoň podle nejnovějších informací o lemech klobouků na tuto sezonu, že docela dobře držím krok s módou,“ řekl a odhodil ženský časopis na stůl. Ten klouzal po povrchu, a než se zastavil, srazil na zem prázdnou sklenku.

Alistair se neusmál. „Zašil ses do svého klubu a opíjíš se ještě před polednem.“ Jakmile číšník přinesl podnos s kávou a postavil ho na stůl mezi nimi, uchopil časopis do ruky. Když se obsluhující shýbl, aby zvedl sklenici ze země, oba přátelé na sebe vrhli pohled, který se dal považovat za soucitný. Jakmile se číšník vzdálil, Alistair dodal tišším hlasem: „A každý ví proč.“

„Říká se, že slečna Greyová mě nedostane, že?“ Miles vydechl a zase se svalil do křesla.

Domníval se, že oznámení v ranním vydání The Times oznamující zrušení svatby sezony nevyhnutelně vyvolá klevety bez ohledu na to, jak malými písmeny bylo vytištěno.

„Něco horšího,“ prohlásil Alistair a nesnažil se zmírnit ránu. „Říká se, proč tě slečna Greyová nedostane. A ze všeho nejhorší,“ zvedl srolovaný časopis, „je to, že se zpráva šíří přímo mezi mladými dámami.“

Miles se na časopis zadíval pozorněji, přestože si přál, aby jím Alistair nemával, protože se mu přitom začínala točit hlava. „Sloupek tlachů se sotva dá považovat za zprávu.“ Až příliš často býval tématem klepů, než aby to v něm vyvolávalo strach.

„Kdybych byl na tvém místě, Deverauxi,“ upozornil ho Alistair, „nebral bych právě tohle oznámení na lehkou váhu. Časopis paní Goodeové pro dívky možná není na trhu dlouho, ale získal si dost děsivou pověst.“ Znovu ztišil hlas. „Podporuje u mladých žen volnomyšlenkářství a porušování pravidel. Lidé mu dokonce říkají Časopis pro děvky. Nebo Rádce Goodeové pro nemravné chování.“

Paní Goodeová, impozantní osobnost, autorka oblíbené, třebaže kontroverzní knihy rad pro hospodaření s názvem Rádce paní Goodeové pro vedení domácnosti, zjevně propůjčila své jméno i tomuto periodiku. „Časopis pro dívky…,“ přemítal Miles a vzpomínal, co četl na obálce. Naklonil se nad stůl a nalil si do šálku trochu kávy. Obvykle si do ní dával mléko a cukr – měl rád všechno sladké, především ženy – ale dnes jeho náladě spíše vyhovoval hořký doušek.

„Dívky… děvky… nemravné chování… ha ha!“ Pochmurně se zasmál.

Alistaira slovní hříčka nijak nepobavila. Ovšem Milese docela zaujala. Jako člověk, který spoustu radostí získával ze společnosti žen, jež byly ochotné vzpírat se společenským omezením, filozofii časopisu v podstatě schvaloval.

„Proč tenhle výtisk vypadá, jako by ho někdo namočil do vody a potom nechal přejet kočárem?“ zeptal se a kývl hlavou na potrhané a zohýbané stránky.

„To se možná stalo,“ odpověděl Alistair a pokrčil rameny. „Koluje mezi lidmi potají, mezi děvčaty, jejichž rodiče by je zamkli doma, kdyby je přistihli, že ho čtou.“

Milese nikdy nepřestalo udivovat, jak málo lidí chápe, že zakázané ovoce lidé touží ochutnat nejvíc. „Jak jsi k němu vlastně přišel?“

„Harriet, moje sestra, ho měla schovaný v učebnici aritmetiky,“ vysvětloval Alistair a dotčeně si povzdechl. „Přinesla mi ho její guvernantka – samozřejmě pobouřená – a já jsem slíbil, že si s Harry promluvím. Ale napřed…“ Zalistoval v časopise. „Chci, aby sis poslechl tohle: Milá slečno V.….,“ četl, když nalezl patřičnou stránku. „Můj otec nedávno přijal nabídku ke sňatku se mnou od gentlemana, který, musím přiznat, nemá zrovna prvotřídní pověst. Ale já jsem dospěla k názoru, že žádost o mou ruku je známka toho, že se hodlá vrátit na cestu ctnosti.“

Miles pohrdavě zafuněl. „Máme předstírat, že jsem jediný nedávno zasnoubený muž, jehož by se to mohlo týkat?“

Alistair na něho vrhl přes okraj časopisu ostrý, ale chápavý pohled, a četl dál: „Potom u slavnostní večeře, kterou pořádali moji rodiče na oslavu našeho zasnoubení, se vytratil do knihovny, kde jsem ho nalezla s jinou ženou…“

To se mu už začalo podobat. „A dál?“ vybídl ho Miles k pokračování. „Jak zní obvinění? Co jsem podle jejího názoru dělal?“

„O tom se tu nepíše. Je tady řada malých hvězdiček, jako by něco bylo revidováno.“

Miles vytrhl příteli časopis z ruky a zadíval se na stránku. V horním rohu uviděl kresbu včelky, jejíž dráha letu byla naznačena přerušovanou čárou táhnoucí se kolem části textu: Věřte, že vám slečna Vnímavá V. dá dobrou radu… I kdyby bolela!

Nakonec sklouzl pohledem k těm proklatým ******.

No, to je ohromně chytré, vyzvat čtenářky, aby zaplnily mezery nejrůznějšími lascivními detaily, jaké si jejich představivost vykouzlí. Usrkl horkou kávu a ušklíbl se.

„Hrál jsem s paní Wellcroftovou šachy,“ hájil se. On a zmíněná vdova byli staří přátelé. „Konverzace u večeře nás začala nudit a ani jeden z nás neměl chuť hrát karty.“

Jedno Alistairovo obočí se pochybovačně vyklenulo. „Hrát šachy. To je nějaký nový milenecký žargon, který jsem ještě neslyšel?“

Je pravda, že Miles neuměl hrát šachy moc dobře. Každopádně ne tak dobře jako uměl… jiné věci. „Nesvedl jsem ji, jestli je to to, co naznačuješ. Alespoň,“ dodal trochu rozpačitě, „ne při této příležitosti. Po zasnoubení se slečnou Greyovou jsem obrátil list.“

„Člověk by očekával, že devět dní starý list bude svěží a zelený, sotva rozvinutý. Ne zkroucený a rozpadající se při sebemenším doteku. A přece…“

Miles ho sotva slyšel. Pokračoval ve čtení tam, kde Alistair skončil.

Slyšela jsem, jak se ti dva něčemu smějí – jakési sázce,

již uzavřel – o to, jestli si v této sezoně

najde nevěstu. Ponížilo mě to, protože jsem si uvědomila,

že jsem se stala prostředkem vyhrání sázky.

Od té doby jsem se vymlouvala na různé neduhy,

abych se vyhnula všemu,

co má něco společného se svatbou – především jemu.

Po třech návštěvách lékaře začala matka

něco tušit. Jestli dodržím slib a provdám se za něj,

budu nešťastná. Když slib nedodržím,

zničím si pověst. Co mám dělat?

Dopis byl podepsaný Aspirantka z Grosvenor Sq.

„Zatraceně,“ zamručel Miles.

Potíže nastaly, když začátkem měsíce přijel do města a několika přátelům důvěrně sdělil, že podle svého mínění má ve zralém věku osmadvaceti let čas pomýšlet na ženitbu.

Následující večer jakýsi chlapík, kterého Miles sotva znal, u karet podotkl, že Miles nebude mít velký výběr, protože většina nejlepších rodin poučila své dcery, že se tomu ďáblovi Deverauxovi mají vyhýbat. Tehdy se tomu Miles jen usmíval. Někdo jiný tvrdil, že jestli nebude dost opatrný, možná zjistí, že je těžké najít si vůbec nějakou nevěstu. A jaksi se stalo – Miles nevěděl jak, i když se do různých malérů dostával celý život –, že ten večer se postavil na židli a přísahal, že se ještě tuto sezonu ožení s tou nejvybranější mladou dámou.

Každý přítomný gentleman, kromě Alistaira, se vsadil, že se mu to nepodaří, a sázky byly náležitě zaznamenány do proslulé knihy sázek klubu White´s.

Milese překvapilo, že mu nikdo nevěří; vždyť nikdy předtím netrpěl nedostatkem ženské společnosti. Ale jak se ukázalo, pověst zpustlíka není žádnou výhodou, když si má člověk najít řádnou nevěstu. Nakonec se mu to podařilo jen proto, že Edward Grey v důsledku špatného investování přišel o to málo, co měl, a v gentlemanovi, který nežádal, aby jeho nevěsta přinesla do manželství věno, viděl vítanou příležitost, jak zlepšit situaci rodiny. A jeho dcera, naivní, poslušná dívka – to si alespoň Miles myslel – souhlasila.

Napsání toho dopisu – a zrušení zasnoubení – byly první a jediné známky odvahy, které u Arabelly Greyové viděl, první a jediné její rysy, které alespoň trochu vzbudily jeho zájem.

Ne že by na tom záleželo. Muži jako on se nežení proto, aby dosáhli štěstí nebo získali družku. A jistě ne z lásky. Žení se proto, aby zajistili pokračování rodu a vytvářeli spojenectví. Žení se proto, že se to od nich očekává, že se to sluší.

Takže pokud si Miles do měsíce nenajde manželku, kvůli své sázce ztratí mnohem víc než sebeúctu.

„Nepředpokládám, že jsi nahlédl do knihy sázek, než jsi sem přišel, je to tak?“ vyzvídal.

Alistair zavrtěl hlavou. „Pletlo se tam příliš mnoho lidí.“ Mohla za to jen Milesova představivost, nebo zněl přítelův hlas vždycky tak pobaveně? Alistair kývl hlavou k časopisu. „Zdá se, že všechny mladé dámy na vdávání v pěti hrabstvích nejsou jediné, kdo ví, jaký jsi mizera.“

„Nesmysl. O mně se tady nic nepíše. Lidé mají jistě na starost důležitější věci, než snažit se rozeznat, o kterého muže jde, podle jakéhosi dopisu žádajícího o pochybnou radu cizího člověka.“

Alistair si nalil šálek kávy, přidal si do ní trošku mléka a dva kousky cukru s nenuceností muže, nad jehož hlavou nevisí Damoklův meč. Zamíchal si kávu, pak malou lžičkou zaťukal o okraj šálku – v Milesově hlavě ťukání znělo jako absurdní zvonění umíráčku – a napil se, než řekl: „Doporučuji, aby sis přečetl odpověď slečny Vnímavé V.“

Zkrátka a dobře, už věděl, jakou radu dostala slečna Greyová. Včerejší návštěva pana Greye a jeho úlisného advokáta byla více než postačující, aby Milesovi objasnila, jak se věci mají. Ale hryzala ho zvědavost. Spolu s vláknem naděje, že by ještě nějak mohl situaci obrátit ve svůj prospěch. Znovu se zadíval na stránku.

Drahá slečno A. G., začínala odpověď.

Aspirantka z Grosvenor Square.

Arabella Greyová.

U oka mu zacukalo ve svalu a jemné vlákno naděje, to, na němž visel Damoklův meč, se začalo trhat.

Je dávným zvykem tvrdit, že z napravených prostopášníků

bývají nejlepší manželé. Slečna Vnímavá V. nesouhlasí.

Takové klišé je nelogické. Vychází z předpokladu,

že prostopášníci jsou schopni nápravy. Byl ale v celé historii

lidstva předložen nějaký důkaz na podporu takového tvrzení?

Takzvaný gentleman, který žádá o vaši ruku,

jistě žádný neposkytl.

Oddaní čtenáři Časopisu pro dívky vědí, že jsme vždy

prosazovaly názor, že mladé dámy musí hledat a přijímat

pravdu, aby lépe poznaly svou mysl a naučily se vyslovovat své

mínění. Pokud jde o otázku, co musíte udělat, soudíme, že je

mnohem lepší být spokojenou starou pannou než nešťastnou

manželkou. Pokud jste však odhodlaná vdát se, neobávejte se

o svou pověst nebo vyhlídky do budoucna. Opravdovému

gentlemanu – a my jsme přesvědčeny, že takový skutečně

existuje, dokonce i v této době – nebude vadit síla a moudrosti,

kterou jste projevila tím, že jste se k samému ďáblu obrátila zády.

Vlákno naděje se přetrhlo, jakmile Miles slyšitelně zaskřípal zuby. Ďábel Deveraux. To přízvisko mu náleželo skoro stejně dlouho jako titul. Pravděpodobně nebyla náhoda, že se objevilo na stránkách časopisu.

Má-li Alistair pravdu, v této sezoně v Londýně každá dívka na vdávání a většina jejich rodičů si myslí, že mají právo Milese ignorovat. Titul, bohatství a hezká tvář mu umetly mnohé hrbolaté cesty – cesty, které, upřímně řečeno, rozbilo jeho špatné chování.

Ale nějaký čas potrvá, než bude společnost ochotná odpustit mu to, co provedl Arabelle Greyové – a k čemu ji tím dohnal.

Jenže čas je to jediné, co nemá.

„Kdo to, kruci, je?“ zavrčel a prudce odložil šálek na talířek, až to zacinkalo. „Ta slečna Vnímavá – jak se…“

„Slečna Vnímavá V.,“ opravil ho Alistair a násadou lžičky ukázal na ilustraci nahoře na stránce. „Člověk by řekl, že si hraje na chytrou, pilnou včeličku. A odpověď na tvoji otázku zní: to nikdo neví. Podle mé sestry je poradenská rubrika první toho druhu, která se v časopise objevila.“

Přestože Milesovi bušilo ve spáncích, začal v časopise listovat, i když nevěděl, co vlastně hledá. Musí tam přece být nějaká informace, kdo tu věc píše a vydává. Ale všecko vypadalo tak obyčejně.

Až při pozornějším prozkoumání začal chápat, co tím Alistair myslel. Články byly kritičtější a neústupnější, než se dalo čekat, vzhledem k tomu, že je údajně psaly mladé dámy. A tušil, že šablona pro vzorník výšivek by ukázala něco šokujícího, kdyby se některá mladá dáma namáhala zkompletovat ji. Dokonce i ilustrace s módou byly… no, jaksi zkarikované. Výsměšné.

Miles s přimhouřenýma očima naklonil hlavu na jednu stranu a rozevřený časopis s obrázkem na druhou.

Alistair mu časopis vytrhl z ruky a zavřel ho.

„No ne,“ řekl Miles, „ to mi děsivě připomíná…“

„Našel jsi zajímavý recept na biskvit, Deverauxi?“

„To jsi ty. Ale proč tě ta výtvarnice nakreslila s pěstí na…?“

„Oku?“ přerušil ho Alistair. „Nemám nejmenší tušení. Někdo, kdo se identifikuje jen jako slečna C., kreslí ukázky neelegantních modelů, jak se jim říká. Zjevně se jí líbí kreslit lidi tak, že vypadají směšně.“

Navzdory vlastní ošemetné situaci měl Miles co dělat, aby se neušklíbl. Alistair byl vždycky poněkud… fádní především v otázkách oblékání. Jeho sestry, starší i mladší, se už celé roky snažily přimět ho k tomu, aby si lépe vybíral.

„Dost o mně,“ řekl Alistair, přeložil časopis a zastrčil si ho do náprsní kapsy. „Co budeš dělat?“

„Dělat?“ Miles si nalil do šálku další kávu, přestože už byl střízlivější, než by si přál. „No, samozřejmě přijmu pozvání na dnešní ples lady Clearwaterové. Bude se zdát, že si hledám nevěstu.“

„Ale…“ Překvapenému Alistairovi se námitka zachytila v hrdle.

„Ale nejprve, myslím, napíšu slečně Vnímavé V. a poděkuji jí. Někde jistě žije pošetilá, romantická mladá dáma, která si tento dopis přečte a bude mít chuť ujmout se úkolu zkrotit toho ďábla Deverauxe.“

3. kapitola

Vzniklo slovo lehkovážný proto, aby popsalo lorda Deverauxe?

Daphne věděla své. Přesto vstoupila do tanečního sálu Clearwaterových s úsměvem a rázovala hrdým krokem, který ignoroval každý vzdech, každou šeptanou poznámku.

Miles, vysoký, oblečený v elegantním černobílém oděvu, se zastavil ve dveřích jen na tak dlouhou dobu, aby ho zaregistrovalo každé oko v sále. Pak sklonil hlavu a přijal pozornost davu, jako by mu vzdával nějakou čest. Při tom pohybu se jeho zlatohnědé vlasy zaleskly ve světle několika stovek svící; stačilo by pár bezděčných polibků letního slunce, a byly by plavé, měly by barvu zralého pšeničného pole nebo leštěného dubového dřeva.

Ve zlomku okamžiku mezi nejnižším bodem jeho cynické úklony a napřímením páteře přesunuli návštěvníci plesu pozornost ke slečně Greyové, jako hejno hromadně kroužících špačků, vedených pouhým instinktem.

Všichni, kromě jednoho. Daphne, přestože byla možná zděšená jeho opovážlivostí, že se tu vůbec objevil, nesl skandál svého zrušeného zasnoubení jako čestný odznak a vystavil ubohou slečnu Greyovou dalšímu utrpení, shledala, že od opovrženíhodného lorda Deverauxe nemůže odtrhnout zrak.

A tak, když zvedl hlavu, se jejich pohledy přirozeně setkaly. Jí to tak alespoň připadalo. Protože stáli na protějších stranách dlouhého sálu, člověk nemohl jasně říct, co viděl, nebo proč se jeho obočí pozvedlo a ústa se pobaveně roztáhla. Nebo snad vyčítavě?

Daphne uhnula pohledem, nejprve k podlaze a pak k jakési zeleni ve vysoké váze. Možná poprvé v životě zalitovala, že u některé z mnoha příležitostí neposlouchala, co se ji její sestra Erica snažila naučit o rostlinách. Protože pak by jimi mohla zaměstnat kromě očí také svou mysl.

Kdyby přemýšlela o zahradničení, nemyslela by na to, jak pekelně hezký je lord Deveraux navzdory své pověsti prostopášníka – nebo právě kvůli ní.

Kdyby v sobě dokázala vzbudit zájem o vzory a tvary listů, mohlo by ji to zbavit tepla, které se jí usadilo v podbřišku a jako by čím dál víc sílilo.

Touha?

To by své sestře, všem svým sestrám zapřela, kdyby některou napadlo zeptat se jí – což by samozřejmě žádná neudělala. Touha je něco, o čem mladé dámy otevřeně nemluví. Kdyby se mimořádně stalo, že by některá tak rozumná jako Daphne byla tak smělá, že by přiznala, že touží po nějakém muži, očekávalo by se, že si vybere vhodnější objekt, než je lord Deveraux.

Slečna Cooperová by řekla, že je iracionální nepřiznat si vlastní city. A Daphne věděla, že není první – má-li se věřit historkám o jeho četných úlovcích –, kdo považuje nechvalně známého vikomta za atraktivního. Za přitažlivého.

Řídit se takovým dojmem je ovšem nebezpečné.

Vzdálenost na doslech byla ovšem něco jiného. Hlouček hostů nebyl dost hustý, aby ztlumil ostré, nesouvislé úpění sílící hysterie slečny Greyové, které se neslo v neustávajícím proudění šepotu:

Ten příšerný časopis?