Venovanie

Venované Andrejovi,

ktorý ma naučil aj za obyčajnou skriňou na topánky

vidieť tajuplný príbeh.

Katarína Holetzová

Svorka (ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Katarína Holetzová, 2017
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2017
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Ján Paukovic, 2017
Design © Marta Blehová, 2017
655. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-961-0 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-963-4 (ePDF)
ISBN 978-80-8114-962-7 (ePub)

Prológ

V roku 2011 otriaslo Slovenskom desivé svedectvo. Päťdesiatnik Pavel K. vyhlásil, že je jedným z bývalých detských agentov, ktorých školili na donášanie a špehovanie komunistických funkcionárov. Podľa jeho výpovede v knihe Bol som detský špión (napísal novinár Jozef Kollár) prešli v socialistickom Československu výcvikom desiatky až stovky talentovaných detí vo veku od deväť do štrnásť rokov. Vhodných adeptov nachádzali agenti tajných služieb zväčša v pionierskych táboroch a neskôr ich cvičili v odľahlých sanatóriách.

Prípad využívania školákov na špionáž by v krajine bývalého východného bloku nebol ojedinelý. Obrovskú sieť detských agentov odhalili po páde režimu v Rumunsku. Tajná polícia diktátora Nicolaea Ceaușesca naverbovala v osemdesiatych rokoch tisíce maloletých členov. Ich úlohou bolo najmä sledovanie učiteľov, spolužiakov a ich rodičov.

Informácia o podobnej organizácii v Československu sa však napriek slovám Pavla K. nepotvrdila a spisy ani archívne dokumenty sa nikdy nenašli. Svedectvo neznámeho muža postupne upadlo do zabudnutia a priestor mu prestali venovať médiá aj odborníci. Z detských špiónov viac neprehovoril už nikto.

Z plytkého spánku ho prebudilo ustráchané skučanie psov. Nemohol sa pohnúť, končatiny neovládal už niekoľko mesiacov. Hlavu mal uväznenú v špeciálnom nadstavci a ochabnuté telo sa bezvládne napínalo v popruhoch, z ktorých nebolo úniku. Upravený invalidný vozík držal celú jeho telesnú schránku pohromade. Napriek jeho nesporným výhodám si naň nedokázal zvyknúť.

Len s námahou otvoril unavené oči a cez klipkajúce viečka sa zahľadel von oknom. Dvierka od drevenej ohrady bezprizorne lietali vo vetre ako fackovací panák.

Chcel skríknuť, ale z úst sa ozvalo len chrčanie pripomínajúce otravný chrapot. Bledomodrá trubica, ktorá viedla z jeho chudého krku, mu pripomínala, že už viac nie je schopný dýchať sám. Vlastne už bez pomoci nedokáže vôbec nič. Ani zastaviť nebezpečenstvo, ktoré spozoroval v okne.

Vedel, že svoje sily napína zbytočne. Cez vystrájanie psov ho aj tak nikto nepočuje. Pochytilo ho zúfalstvo.

Bál sa bitky, chumáčov chlpov v primrznutej tráve, krvavých stôp a ostrých pazúrov. Tie psy na seba už dlho vrčali cez ohradu, provokovali sa navzájom celé hodiny. Bolo treba vykonať špeciálne opatrenia, aby sa k sebe nikdy nedostali.

Keď je pes jeden, môže byť domáci maznáčik, ale keď je ich viac, je to svorka a tá môže byť nebezpečná – vysvetľoval žene v časoch, kým jeho telo úplne neovládla choroba.

Zúrivé kvílenie tieto slová potvrdilo. Sledoval lietajúce dvierka a predstavoval si, čo sa deje mimo jeho zorného poľa. Už videl psov pri tých najhorších bitkách, ceriacich zažltnuté zuby, útočiacich si po krku aj nohách, ako sa zvíjajú v klbku a snažia sa zneškodniť spoločného nepriateľa. Len sťažka preglgol guču slín, ktorá sa mu spravila v hrdle stiahnutom od strachu.

Nemá tomu ako zabrániť, nie je to jeho chyba – opakoval si namiesto mantry.

Po ochabnutých lícach sa mu napriek tomu kotúľali veľké slzy. Slaná tekutina pomaly stekala po vyschnutých perách priamo do úst, ktoré nedokázal zatvoriť.

1. kapitola

Luxusný hotel na úpätí lesa pripomínal zmenšeninu zámku z rozprávok Walta Disneyho. Návštevníci často híkali, keď sa vynoril spoza stromov. Kúzelné, krásne, hovorili, kým s vypúlenými očami vystupovali z auta. Len málokto by čakal takú gýčovú nádheru uprostred ničoho. Viedla k nej len jedna asfaltová cesta kľukatou dolinou.

Takmer storočná stavba niesla všetky známky vyčačkanej secesie, mala sedem vežičiek, točité vonkajšie schodisko a terasy s arkádami. Jasnočervený náter strechy tvoril prudký kontrast s vyblednutou novembrovou prírodou. Tento magický výjav naberal na kráse najmä v skorej rannej hmle. Hotel bol vtedy ako duch, ktorý vystúpil z hlbokého lesa, aby pripomenul lesk starých zašlých čias. Akoby sa v okolí zrazu ozývalo štrnganie strieborného príboru, erdžanie koňov a zvonivý smiech fúzatých gentlemanov vo fraku.

Muž, ktorý s baterkou v ruke uháňal k neďalekým stromom, však o stavbu nejavil záujem. Bol správcom rozľahlých pozemkov už desaťročia a pohľad naň v ňom nevyvolával žiadne romantické predstavy. Nos mu od zimy očervenel a z úst mu vychádzali obláčiky pary. Do východu slnka ostávala ešte hodina a Tóno sa nechcel v mraze zdržiavať dlhšie, ako bolo nutné. Zámok, ktorý sa od renovácie pýšil honosným názvom Chatteau Konrad, patril holandskej firme a jeho súčasný vzhľad bol Tónovi stále cudzí. Život sa doň vrátil len nedávno. Dvadsať rokov sa musel verný zamestnanec pozerať na vylámané škridle, prepadnuté schodisko a grafity, ktoré hyzdili olupujúci sa náter. Na jednej strane bol rád, že sa svetlá v budove po čase rozsvietili. Mal znova prácu, žil vo svojom domčeku len kúsok od zámku a staral sa o údržbu hotela a pozemkov. Na druhej strane ho rozčuľoval príchod rozmaznaných hostí zvyknutých na prepych a úslužnosť. V Chatteau Konrad sa stretávala smotánka, domáca i zahraničná. Parkovisko zapĺňali autá luxusných značiek a na oblohe namiesto hviezd žiarili ohňostroje sprevádzané vážnou hudbou. Nič z toho sa mu nepozdávalo.

Podvedome už dlhšie cítil, že s príchodom týchto snobov, ako ich nazýval, prídu problémy. Málokto bol s novým zameraním Konradu spokojný. Personál sa v hoteli často striedal, raz sa hostia sťažovali na čašníkov, inokedy na chyžné. Všetci chceli mať súkromie a zároveň komfort, trvali na veciach, ktoré si zamestnanci mnohokrát nedokázali správne vysvetliť. Ale Tóno bol pokojnej povahy, nikdy vedeniu neprotirečil, a preto ho väčšina hádok obišla. Zvyčajne ho nič len tak ľahko nevyviedlo z miery. Až na dnešné ráno. Zadychčane sa približoval k lesu.

Medzi rebrami sa mu usadil zvláštny pocit, akoby mu na pľúca a žalúdok tlačil rozpínajúci sa balón. Čakal, kedy vybuchne.

„Možno to bola len hra tieňov,“ upokojoval sa a baterkou svietil pomedzi stromy.

Tri siluety vchádzajúce do lesa, tri malé útle telá, traja chlapci.

Striaslo ho.

Snažil sa uvažovať triezvo. Nikto cudzí by sa nadránom predsa nepotuloval po okolí. A určite nie deti. V lesoch sa rozmnožili diviaky, dokonca sa hovorilo o medveďoch. Len málokto okrem poľovníkov by si trúfol v tomto nečase provokovať divú zver.

Napriek tomu mal stále pred očami ten istý výjav, ktorý v ňom vyvolával nervozitu. Tri tmavé postavy.

Pretrel si oči a znova sa zahľadel do diaľky. Hmla medzi stromami hustla, až pripomínala rozprášený sunar. Svetlo baterky ňou nemalo šancu preniknúť.

„Musím sa upokojiť,“ hovoril si a každým vydýchnutím sa tlak v jeho hrudi uvoľňoval. „Bol to naozaj len prelud, nič sa nedeje.“

Pomaly sa približoval k parkovisku a lesnej ceste, ktorá viedla k domčeku správcu. Z pamäte vylovil zvuky, ktoré zvykol na tomto mieste počúvať v mladosti. Šuchotanie lekárskych plášťov, kašeľ a detský chichot. Akoby boli predzvesťou zla.

Nestihol sa ani pozrieť k bývalému ihrisku, keď sa strhol na známu melódiu.

Cengajúci mobil ho rýchlo vrátil nazad do reality. Nečakal telefón takto skoro ráno.

„Už si hore? Vďakabohu. Príď na osemnástku,“ šepkala žena nahnevane do slúchadla. Jeho nadriadená mala nepríjemný zvyk prehnane artikulovať. Aj teraz, napriek tomu, že sa snažila rozprávať potichu, zneli jej slová ako krik. „Neviem, čo sa to tu deje, ale nepáči sa mi to. Oni proste zmizli.“

„Prosím?“ Tri siluety vchádzajúce do lesa, tri malé útle telá, traja chlapci. Takže neboli len fantazmagóriou? Zhlboka sa nadýchol. „Marti, kto zmizol. Myslíš tie deti?“

„Čo? Aké deti, preboha. Ten čudný chlap, pamätáš? Balkánec. Taký nesympatický. Utekal chodbou a odišiel v aute toho podnikateľa z Blavy.“

Táto informácia ho na moment upokojila. Neznáme postavy utekajúce lesom boli len dôsledkom vybičovaných emócií. Teraz sa musí vrátiť hlavou na zem - do hotela, k svojej práci správcu. Nemôže pôsobiť ako blázon.

Marta bola nervózna a on potrebuje celú situáciu dostať pod kontrolu.

„Chceš povedať, že niekto ukradol auto nášho hosťa? Zavolaj políciu, o chvíľu prídem za tebou. A zobuď pána Habaja, aby bol informovaný.“

„Veď o to ide, Tónko.“ Afektovaný šepot prerástol do rozčúleného kriku. „Nechce sa zobudiť. Aj som klopala, aj volala na telefón. Nič.“

„A dvere od izby?“

„Sú zamknuté.“

„No ak sa zamkol, tak v tomto prípade na recepcii ...“

„Náhradný zväzok chýba. Vravím ti, Tónko, vôbec sa mi to neľúbi.“

Zavrtel nespokojne hlavou a unavene si povzdychol. S Martou pracoval už tri roky, ale nedokázal si zvyknúť na jej tendenciu zveličovať všetko, čo by sa mohlo dotknúť komfortu hostí. Pri každom tóne jej vysokého hlasu si predstavoval, ako prehnane gestikuluje a neprirodzene krúti narúžovanými perami.

„Upokoj sa, určite sa nič nestalo, len ...“

„Príď na osemnástku. Hneď!“ rozkázala mu a zložila telefón.

Posledné novembrové dni boli sychravé, po snehu však ani v kopcoch nebolo stopy.

Zababušil sa do hrubej páperovej vetrovky a započúval sa do vetra poletujúceho pomedzi vysoké stromy. Chodil rovnakou cestou denne, ale dnes sa v ňom vynorili spomienky. Stará hojdačka, z ktorej sa odlepovala červená farba, okrúhla preliezka, ktorá slúžila ako malý kolotoč. Nervózne pokrikovanie hlavnej sestry.

Duchovia tohto rozprávkového zámku ožívali a nebolo nutné vracať sa ďaleko do histórie. Ozdravovňa Hviezda, sanatórium pre deti s ochoreniami dýchacích ciest, sídlila na tomto čarovnom mieste uprostred hôr v rokoch 1952 - 1991. Udalosti, ktoré sa v nej odohrali, nezakryla vynovená fasáda ani pozlátené kľučky na dverách.

2. kapitola

René Juhász nechcel meškať, dokonca vstal o pol hodinu skôr, ako si zaumienil, ale celý svet sa spojil proti nemu. Inak si to nevedel vysvetliť. Najprv sa mu pokazil kotol na ohrievanie teplej vody a dosť dlhú chvíľu sa odhodlával, kým pod sprchu vôbec vliezol. V strese z ľadového prúdu si na husté ryšavé vlasy namiesto šampónu vylial akúsi mazľavú tekutinu, ktorú u neho na poličke nechala Silvia. Mydlo na ženskú intímnu hygienu, ako hlásal nápis na plastovej nádobe, vôbec nepenilo a vôbec nešlo zmyť z mastnej hlavy. Po vysušení vlasov vyzeral, že mu na lebke zakotvila vypĺznutá líška.

Neskôr sa s drkotajúcimi zubami snažil nájsť rovnaký pár ponožiek bez diery na palcoch, košeľu, do ktorej by zmestil svoje zväčšujúce sa brucho, a nohavice, z ktorých gombík nevystrelí, kým bude kráčať po ulici. Trvalo to dlhšie, ako si v mysli vypočítal, a nestihol ani druhý autobus, ktorý by ho načas dopravil do práce.

Namosúrene kráčal parkoviskom a preklínal deň, keď súhlasil s návštevami u policajnej psychologičky.

Nie je normálne vstávať o piatej, to je proste tyrania, hovoril si cestou.

Prekvapilo ho, že nie každý zdieľa jeho názor. Okná na presklenej policajnej stanici sa už pomaly rozsvecovali a pri automate na kávu sa tvorila prvá rada nedočkavcov.

Blázni, pomyslel si opovržlivo. Dobre sa vyspať, to je predsa základ úspešného dňa!

Bez slova prešiel vrátnicou a na poslednú chvíľu sa vtlačil do výťahu pomedzi teplé zelené uniformy. Automaticky stlačil tretie poschodie, ale potom si znova uvedomil, čo ho takto skoro ráno čaká a zahanbil sa. Nechcel priznať pred neznámymi mužmi, že ide na osmičku. Vedľa tlačidla sa totiž skvela len jedna jasnobiela nálepka s nápisom Mgr. Tina Papanová – psychológ. Cítil, ako mu na tvár nastupuje červeň.

Toto nedá. Ďalej radšej pôjde pešo.

Roztržito vystúpil na treťom poschodí, slušne sa pozdravil a čo najnenápadnejšie sa snažil prekĺznuť ku schodisku na druhej strane miestnosti. Najradšej by sa aspoň na moment stal neviditeľným.

Keď to už-už vyzeralo, že si jeho prítomnosť nikto nevšimne, špicou topánky narazil do prahu od dverí. Aby nestratil rovnováhu, chcel sa oprieť o zárubňu, prižmúril oči, nastrčil dlane ale neskoro. Kývajúc rukami dopadol s buchotom rovno na zem.

„Juhász, čo mi to tu nacvičujete? To má byť klik? Veď sa napnite poriadne a nezohýbajte tie kolená ako ženská!“

Hromový hlas policajného šéfa sa rozozvučal v poloprázdnej miestnosti. Odtiaľto nebolo úniku pred hanbou. Jedna hromadná kancelária pre celú kriminálku, to bol podľa šéfa nejaký supermoderný nápad personalistu z Bratislavy, ktorý chcel zjavne policajtov potrestať za riešenie tých najzávažnejších zločinov. Ale kriminalisti si ho niekedy pochvaľovali. Nebyť toho, že v nej nikto nemal poriadne súkromie, sa totiž každý jeden prešľap Reného Juhásza rozniesol medzi kolegami rýchlejšie a smiech bol o to nákazlivejší.

Najmä, keď Orange, ako ho prezývali, ležal na zemi v nepodarenej jogínskej polohe len pár metrov od šéfových vyleštených topánok.

Teraz sa už červenanie nedalo zastaviť.

René sa zvalil celou váhou na kolená a z kľaku sa pomaly staval na roztrasené nohy. Dlaňami mu pulzovala neznáma bolesť.

Šéfov úškľabok na mäsitej tvári naznačoval, že sa dobre baví. Najviac ho vždy rozosmiali vlastné vtipy. „Musíte viac trénovať, Juhász,“ zabručal a k jeho škodoradosti sa pridali všetci prítomní kolegovia. „Takto pred svitaním si zacvičiť, čo je lepšie?“

Sklopil pohľad a prikývol, aby na seba neprivolal ešte viac nežiadúcej pozornosti. Presne pred trinástimi minútami sa mu začalo sedenie u psychologičky a čakalo ho ešte päť poschodí pešo. S nohou, ktorú mu operovali len pred pár mesiacmi, to bola naozaj výzva.

„Juhász,“ kričal za ním šéf, zatiaľ čo sa predieral chodbou medzi zapratanými stolmi ku schodisku. „Juhász, dúfam, že sa pripojíte k Potančokovi!“

„Samozrejme,“ mrmlal a snažil sa zhodiť čo najmenej vešiakov a búnd, ktoré mu stáli priamo v ceste.

„Juhász, spravíte to hneď, ako sa vrátite od tej psychiatričky!“

Prvú sekundu dúfal, že to nikto z prítomných kolegov nepočul. Ale slová, ktoré sa mu ozývali v hlave celou náročnou cestou po schodoch hovorili jasne.

„Orange chodí ku cvokárke.“

„Už bolo na čase.“

Ôsme poschodie zívalo prázdnotou, väčšina dvier bola prelepených bezpečnostnou páskou a len málo z nich niekto v posledných rokoch otvoril. Budova krajskej aj okresnej polície bola od svojho vzniku z konca deväťdesiatych rokov predimenzovaná. Rátalo sa s väčším počtom policajtov a najmä administratívnych pracovníkov.

René prešiel okolo niekoľkých miestností, ktoré slúžili ako sklad, a pozorne sledoval prázdne plexisklá s neexistujúcimi menovkami prilepenými vedľa plechových zárubní.

Mešká už štvrť hodinu, možno to psychologička dávno zabalila, pomyslel si s nádejou.

„Pán Juhász?“ Hlas z nenápadne pootvorených dverí znel priam detsky. Niesol známky veselosti, akoby sa jeho majiteľ len pred chvíľkou dosmial.

„Momentíček,“ zamrmlal a rukou si pretrel spotené čelo. Vlasy po rannej nehode v sprche vyzerali stále mastne a nepríjemne sa mu lepili na pokožku.

„Tu som! Čakám vás.“

Pomaly kráčal k dverám a snažil sa predýchať neplánovaný výstup po schodisku.

Psychologička, to bol teda skvelý nápad, hovoril si ironicky.

S neúprimným úsmevom otvoril ťažké dvere a plný predstieranej sebaistoty vstúpil do kancelárie. Pohľad na takú nečakanú krehkosť ho prekvapil. Za veľkým stolom v koženom kresle sa strácalo drobné ženské telo. Útle ramená sa akoby strachom dvíhali do výšky a svetlohnedé vlasy po plecia osvetľovalo slnko pomaly stúpajúce po rannej oblohe. Na nenalíčenej tvári mladého dievčaťa, ktoré by mohlo byť pokojne stredoškoláčkou, sa skvel široký úsmev odhaľujúci neprirodzene veľké zuby.

Policajnú psychologičku si predstavoval úplne inak. Statnú ženu okolo päťdesiatky s cigaretou v ústach, ktorá chrapľavým hlasom prednáša úsudky o povahe miestnych policajtov. Táto pubertiačka vo voľnom svetri na neho nepôsobila dôveryhodne.

„Som rada, že vás spoznávam. Sadnite si.“

Srdečný tón ho priviedol do pomykova. Z neznámeho dôvodu sa zahanbil a pohľad sklopil do zeme.

„Mrzí ma, že meškám,“ zahlásil a nemotorne stlačil malú dlaň. Jej stisk bol nečakane pevný.

Žena sa znova zoširoka usmiala.

„Máte zaujímavý prízvuk, pochádzate z Maďarska?“

Znova ten prízvuk! Myslel si, že po pol roku života na severe Slovenska ho už nebude v jeho reči poznať. Asi sa mýlil.

„Moji rodičia hovorili po maďarsky, takže sa na mňa asi niečo nalepilo.“

„Ale po slovensky rozprávate bez problémov?“

„Samozrejme že áno!“

Poslednú vetu zrejme zdôraznil až prisilno, žena sa na neho skúmavo zahľadela.

Pomrvil sa na drevenej stoličke a zahľadel sa von oknom. Sychravé novembrové počasie rozjasnil nedočkavý východ slnka.

„Pán Juhász, ste tu, pretože niektorým kolegom z oddelenia sa nepozdával váš prístup k vyšetrovaniu. Konkrétne ide o Juraja Galbavého, Tomáša Schindlera a Mojmíra Svitkovského. Údajne ste sa dlhšie nevedeli preniesť z fyzickej aj psychickej ujmy, ktorú ste utŕžili po sérií úmrtí...“

„Mal som špirálovitú zlomeninu stehennej kosti!“

„... a po tomto vyšetrovaní ste sa uzavreli do seba a odmietali ste spolupracovať na iných prípadoch.“

Odkašľal si. Áno, po návrate do práce bolo náročné stať sa znova policajtom a pustiť sa do nových prípadov. Niekde hlboko v sebe si vytvoril blok. Pred spaním videl horiace domy a šialeného vraha, ktorý sa neštítil ničoho. Nechcel to zažiť druhýkrát. Nezvládal to. Fakt, že sa dostal na kriminálku na sever Slovenska bol ešte pred jeho prvým vyšetrovaním vrážd jedným veľkým omylom. Hoci občas veril, že je naozaj dobrým a akčným policajtom, jeho vlastná slabosť si ho vždy našla. Chcel sa vrátiť domov, do Bratislavy, a znova riešiť počítačovú kriminalitu. Toto prostredie, tieto prípady, bolo to na neho príliš.

„Nie som si vedomý toho, že by som nejakým spôsobom odmietal spolupracovať s pánom Schindlerom alebo Svitkovským...“

„A Juraj Galbavý?“

„Chcel odo mňa veci, ktoré sa netýkali priamo mojej pracovnej náplne,“ zahundral neochotne. Tohto kolegu odbil naozaj škaredo, ale prečo na neho hádzal svoje vlastné prípady? Najmä keď išlo o zneužívanie maloletých dievčat?

„René,“ detský hlas neprirodzene zvážnel. „Spolupráca a výpomoc sú v kolektíve naozaj dôležité, zvlášť, ak ide o taký zabehnutý kolektív, ako je na krajskej kriminálke. Ak chcete, aby si kolegovia vašu prácu vážili, mali by ste...“

Mal by som čo? Pchať sa im do zadku, chodiť s nimi na pivo, flirtovať s ich manželkami? Renému sa podobné veci hnusili. Svetlá tvár sa mu zvraštila do nepeknej grimasy, ale nahlas nepovedal ani slovo.

Tina sa pozrela do počítača a pokračovala v monológu.

„Nastúpili ste na oddelenie prvého júna tohto roku a už o pár týždňov ste dostali špeciálne odmeny za vyriešenie niekoľkonásobnej vraždy. Prestúpili ste k nám z Bratislavy, kde ste pôsobili od svojho ukončenia policajnej akadémie, teda sedem rokov. Váš vtedajší riaditeľ vás vyslovene odporučil na pozíciu na kriminálke, a vy ste neváhali a presťahovali sa vyše dvesto kilometrov ďaleko od domova, rodiny a priateľov, čo rovnako svedčí o tom, že ste silný človek a policajt srdcom.“

Boli to kecy, nič viac. Na policajnú akadémiu išiel len kvôli matke, myslela si, že tak splní želanie jeho otca, tiež policajta, ktorý zomrel na infarkt, keď bol René v maturitnom ročníku. V Bratislave sa ho chceli zbaviť, nemali ho radi, na škole ani na polícii. Vlastne ho úplne odpísali. A domov, rodina, či priatelia? Nič také nepoznal. Mal iba svoju Silviu, ktorá si ďaleko v Londýne žila svoj sen úspešnej bizniswoman a po večeroch sa mu zdôverovala na Skype.

„Obaja vieme, že si dokážete medzi kolegami nájsť priateľov, o ktorých by ste sa mohli oprieť.“

To sotva.

„Vybudovať si pozíciu uznávaného špecialistu.“

Ha ha ha.

„Nechať vyniknúť svoju osobnosť a prejaviť sa, ako schopný policajt.“

Osobnosť? Toto už bolo na neho priveľa.

„Zisťovala som si o vás informácie od vašich spolupracovníkov,“ prehodila skôr, ako stihol oponovať. Živé svetlohnedé oči sa zapichli do jeho bledej tváre pripomínajúcej hrudkovitý syr. „Jeden kolega tvrdil, že je to len otázka času, kedy sa dostanete zo šoku. Vraj ste, citujem, úplný magor, ale máte nos na ešte väčších magorov, ako ste vy sám. Napriek silným slovám, som náchylná mu veriť. A nie som sama. Podarilo sa mu presvedčiť dokonca vášho šéfa. Naše sedenia sú vašou poslednou šancou.“

„Poslednou šancou?“

Tieto slová ním zatriasli. Často fantazíroval, že z polície odíde a presťahuje sa do Anglicka za Silviou. Bude predávať v obchode, makať za pásom, bolo mu to jedno. Ale akonáhle sa táto vidina stávala reálnejšou, niečo sa v ňom zlomilo.

„Presne tak,“ prisvedčila. Bradu dôležito vystrčila do výšky, ale pôsobila skôr komicky, ako vážne.

„Takže sedenia...“

„Pravidelné sedenia. Dvakrát do týždňa.“

„O šiestej ráno?“

„Vždy v pondelok a stredu. A nabudúce, prosím, nemeškajte.“

Predstieraná dospelosť psychologičky vyvolala na jeho lícach rumenec. A síce po celý čas úspešne klopil pohľad, veľmi dobre si uvedomoval, že táto mladá doktorka, Tina Papanová, je svojským spôsobom príťažlivá.

Nemotorne sa zodvihol zo stoličky a zrakom zablúdil na voľný sivý sveter, ktorý úspešne zakrýval každú časť útleho tela okrem ramien. Jej pokožka bola napnutá a snedá.

„Ani vás nezaujíma, ktorý kolega sa vás zastal pred šéfom?“ usmiala sa veselo.

„Ja to veľmi dobre viem,“ zamrmlal a pomaly postupoval k dverám. „Len jeden človek o mne hovorí tak... nepekne.“

„A predsa vás má rád.“

Tým si René nikdy nebol celkom istý.

Námraza na osamelých trsoch trávy sa pomaly topila pod skorými slnečnými lúčmi a zrazu nič nenaznačovalo, že o necelý mesiac budú Vianoce. Aj muž, ktorý sa opieral o striebornú Fabiu vyzeral takmer letne. Oblečené mal tričko s krátkym rukávom a úspešne odolával vtieravému vetru, ktorý sa mu dral pod golier.

„Volal som ti tisíckrát,“ precedil pomedzi zuby, akonáhle sa k nemu René priblížil.

Ale on počul len vibrovanie a na telefonáty nemal čas. V hlave mu stále duneli psychologičkine slová o poslednej šanci.

„Bol si u tej cvokárky?“

René stále neodpovedal. Pohľad na Richarda Potančoka mu v tej chvíli prišiel odporný, ako tam stál s tým svojím svalnatým telom, upraveným strniskom, ktoré ženy považovali za sexi, a s cigaretou hojdajúcou sa v kútiku úst. Mal dni, keď mu závidel jeho výzor aj sebavedomie, ale dnes sa mu tento dokonalý prototyp policajta, priam vystrihnutého z katalógu striptérov, hnusil.

„Čo ti je? Máš znova krámy, či čo?“

„Nie je to psychiatrička, ale psychologička. To je dosť rozdiel.“

Richard pochvalne otrčil peru. „Ale vyzerá dobre. Netvár sa, že si si to nevšimol.“

Nevyzerá! Silvia vyzerá dobre, má dlhé tmavé vlasy zopnuté v chvoste, veľké prsia (bohužiaľ aj brucho, ale to si pred sebou často nepriznával), je vysoká a pevná a rázna a vôbec. Silvia je úspešná, žije v Anglicku a pracuje vo firme, ktorá jej dáva trinásty plat a týždeň dovolenky naviac. Nemôžu ju porovnávať s nejakou dievčinou, čo ledva vyšla zo školy.

Urazene zavrtel hlavou. Bol pripravený na zosmiešňovanie a bol ochotný sa za svoj názor biť. Na tom dievčati nie je vôbec nič, čo by mohol on považovať za atraktívne.

Ale Potančoka rýchlo zaujalo niečo iné. Zahľadel sa na jeho kolená zaprášené z nedávneho pádu a chrapľavo sa rozrehotal, až mu cigareta vypadla z úst. „Vidím, chlape, že si si tie sedenia odrobil,“ rozrehotal sa Potančok a prstom ukazoval na zafúľané nohavice.

A ja som vraj magor, povzdychol si a pokorne sadol na miesto spolujazdca. Predstava, že podobne vulgárne reči bude počúvať celou cestou v ňom vyvolávala migrénu.

Jeho parťák si z odutého mlčania nič nerobil. Bez toho, aby sa pripútal, šliapol na pedále a smrad prepálenej spojky sa rýchlo rozniesol malou Fabiou.

„Kam vlastne ideme?“ Chvíľu mu trvalo, kým sa odvážil čokoľvek spýtať. Zmätene sledoval paneláky v spätnom zrkadle.

„Šéf nám pridelil vraždu, Orange. A vyzerá to na poriadny masaker.“

K dedine s názvom Snežná sa podľa navigácie išlo trištvrte hodinu, ale Potančok to stihol o desať minút skôr. Rútil sa primrznutou vozovkou ako blázon a René mu tieto slová zopakoval niekoľkokrát. Keď odbočili z rýchlostnej cesty, ktorá spájala Slovensko s Českom a končila sa až v Poľsku, dostala sa Fabia do zovretia zalesnených kopcov a nekonečných lúk. Napriek tomu, že bolo takmer deväť hodín, väčšinu jazdy prešli v hmle.

„Ani tu nesneží, kurva, ja sa na tie lyže fakt nedostanem,“ mrnčal Richard pomedzi pískanie otravných pesničiek z autorádia.

René sa nevedel dočkať, kedy vystúpi z auta.

Chaotické informácie o vražde ho zaujali, aj keď si to nechcel pripustiť. Luxusný hotel, zmiznuté auto a mŕtvola, ktorú „musíte vidieť“. Toľko povedal do telefónu miestny policajt a viac z neho nedostal ani kričiaci Potančok.

„Príďte a posúdite sami. Nerád by som riešil také háklivé veci cez mobil,“ opakoval slušne.

René v bruchu pocítil známe vzrušenie. Posledné vyšetrovanie vrážd ho síce obralo o energiu a psychickú silu, pár týždňov si dokonca poležal doma s nohou v sadre, ale nedokázal to zastaviť. Nech to znelo akokoľvek zvrátene, uvedomil si, že sa po dlhej dobe na niečo teší.