Ela Marsová

Prebudená

 (ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ela Marsová, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2015
Design © Katarína Marenčinová, 2015
Jazyková úprava Linda Benková
459. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-459-2 (brož.)
ISBN 978-80-8114-460-8 (ePub)

SÚČASNOSŤ

Je ako moja droga. Už nie som od neho závislá, no moje telo sa správa, akoby som závislá bola. Duša piští, že už nechce, myseľ stále premýšľa, zvažuje, aj keď je nadobro presvedčená, že túto drogu už nie a telo sa správa, akoby malo absťák. Bolesti svalov, kĺbov, alopécia, slabosť, únava a neskutočne zničujúca migréna, pri ktorej plačem od bolesti a zúfalstva, keď mi ani po dvoch dňoch nezaberá žiaden z predpísaných medikamentov. Napriek všetkým mojim neduhom výsledky, ktoré sa robia pri kompletnom vyšetrení, sú negatívne. MR aj EEG bez nálezu. Aj štítna žľaza funguje na sto percent, borelióza vylúčená, potravinová intolerancia tiež. Intolerantná som na drogu menom Daniel, no zbaviť sa tejto závislosti je nad moje sily. Je všadeprítomná. Je mi z nej na zomretie a stále sa mi pripomína. Či vo sne, či v reáli. Keď už som presvedčená, že som prekonala najväčší absťák, znova zaútočí ako zákerná obluda. Znenazdajky sa objaví, a keďže som osôbka veľmi empatická, nedokážem sa k vzniknutej situácii alebo osobám, ktoré ma s ním spájajú, postaviť ignorantsky. Či je to jeho exekúcia, ktorá sa – podotýkam, že vďaka super sformulovaným zákonom – týka bytostne aj mňa, či sú to choroby jeho rodičov, či je to smrť jeho rodičov, či je to dlžoba, vzniknutá na nájomnom v byte jeho rodičov, napriek tomu, že ho švagriná naďalej užíva. Nevie sa zaradiť do života a nechápe, že najdôležitejšia na zachovanie si strechy nad hlavou je práca a na udržanie si práce je dôležité do nej pravidelne a načas chodiť. Nechápe, že na udržanie si partnera nestačí len byť pekná a žiadostivá, ale aj sem-tam niečo navariť, sama od seba, sem-tam poprať, upratať, kúpiť napríklad raňajky a naservírovať ich chlapovi, ktorý ju šatí, živí a vybavuje za ňu všetky úradné záležitosti, trebárs aj rovno do postele. Lenže jej myšlienka je natoľko infantilná, že nevie dobehnúť do mozgu a odovzdať informáciu kompetentnému orgánu, aby ju spracoval a následne zareagoval na určitý podnet. Žiaľ, jej inteligencia, ktorá je na úrovni pätnásťročného dievčaťa, si uvedomuje len to, že je pekná, musí sa páčiť a musí byť po jej. Ak nie, tak nevadí, dupnem si, veď som pekná. Vysvetliť jej, že takto to jednoducho nefunguje, je ako presvedčiť somára, aby šiel do kopca. Natlačiť jej do hlavy, aby si vážila ruku, ktorá jej dáva jesť, je veľmi ťažké, keďže v jej mozgu chýba priehradka na túto vedomosť. Keď vidím na displeji číslo jej partnera, hneď som rozhádzaná a dopredu premýšľam, čo zase bude. Čo moja drahá švagrinka urobila, respektíve čo neurobila, čo povedala, čo nepovedla, či bola k druhým až príliš žoviálna a k nemu ľahostajná a či si on kvôli nej vypil menej alebo viac, lebo žiť s ňou je nad ľudské sily a jemu stále viac síl ubúda. Raz sa s ňou rozchádza, lebo čoraz častejšie mu zavdáva dôvod na to, aby si vypil, a nechce sa stať alkoholikom. Raz ju miluje a chce sa o ňu starať, lebo je jeho bábätko a sama sa o seba postarať nedokáže.

Riešim ich žabomyšie vojny a moja myseľ je zamestnaná napriek tomu, že si neprosí!

Je unavená z toľkého premýšľania. Už nechce, no nejaký neviditeľný zotrvačník ju poháňa stále sa zaoberať riešením nezmyselných situácií, ktoré sú v podstate dávno vyriešené, donekonečna, z každej strany, bez akéhokoľvek pozitívneho výsledku.

Nevidím riešenie svojej situácie.

Som rozvedená aj nie som, mám kde bývať aj nemám, mám súkromie aj nemám, mám lásku a nemôžem si ju užívať naplno, pretože nie som pánom vlastného ja.

Droga (s názvom Dano) nepustí!

Raz mi povie, že keď sa vráti, nebude mi robiť problémy ani prieky, dohodneme sa pokojne, ako dospelí ľudia, nech mu dám čas, aby sa zariadil a zaradil do kolobehu. Síce nevie, koľko času na to bude potrebovať, ale určite sa dohodneme. Neuvedomuje si, že ja nemám dôvod na to, aby som mu dávala čas na získanie priestoru, aby mi mohol nadbiehať, aby ma získaval späť veľkými gestami, pre neho príznačnými, aby som začala pochybovať, aby som tie pochybnosti vniesla do najkrajšieho vzťahu môjho života a potom vyšiel z toho všetkého ako víťaz a ja ako porazená. Už teraz taktizuje a na sociálnu sieť umiestňuje srdcervúce citáty (áno, v dnešnej dobe sa to dá aj spoza mreží), sype si popol na hlavu, ľutuje svoje činy, útočí na moju citlivú dušu lebo vie, že som mäkkýš a predpríprava je dôležitá. Ani si nechcem predstaviť, akú taktiku zvolí, keď sa vráti.

Inokedy má tendenciu dohodnúť sa, no za určitých podmienok.

Podmienok!

On, čo by mal čušať ako voš pod chrastou, šúchať nohami a súhlasiť s akýmkoľvek mojím rozhodnutím.

Nie!

On je kráľ!

On si dáva podmienky.

Vraj mi nechá auto, veď mi ho daroval, ale nech si nemyslím, že sa v ňom bude vyvážať iný kokotko. Ak, tak mi ho automaticky berie.

Podmienku, na základe ktorej mi bude ochotný prepustiť nájomný byt, kvôli ktorému som dokázala roniť slzy ako spustením kohútika a stálo ma to kopec síl, behačiek po úradoch, podlizovania sa a ponižovania kompetentným osobám, len aby som ho získala, som si odmietla vypočuť. Nemusel to ani vysloviť, aby som vedela, že si nepraje, aby sa po „našom byte” promenádoval cudzí chuj v trenkách.

Nad slnko jasné.

Jeho geniálne podmienky.

To, že tu je nájomné ako v päťhviezdičkovom hoteli na piatej avenue a ja potrebujem nájomníka, aby mi s tým hviezdnym bývaním pomohol, ho vôbec nezaujíma.

Ego je silné.

Ego nepovolí.

Hlavne, že jeho peňaženka zostane zatvorená. Načo by sa aj otvárala, po prvé sme rozvedení, po druhé, sám bude mať po návrate málo a po tretie, mám toho, kto ma bude živiť, takže bez komentára. To, že sa roky živím sama, však som emancipovaná, prehliadol.

Malo by mu to byť v podstate jedno, tak ako bude jedno mne, kto bude sedieť na manželkinom mieste v jeho aute, alebo ktorá sa bude v spoďároch váľať v pod jeho perinou.

Je mi to ukradnuté!

Bezpodmienečne.

Jemu nie, on si kladie podmienky.

* * *

„Možno ten svoj problém len neviete správne pomenovat,“ pozerala mi moja obvoďáčka priamo do očí.

„Ja že ho neviem pomenovať? Pche, pani doktorka! Ja ho viem veľmi dobre pomenovať! Môj ex!“

Zaujato na mňa hľadela. „Ale to sme preberali už pred rokom.“

„Ja viem.“

„To ešte stále?“

„Ešte stále!“ razantne som prikývla.

„Našli ste si tú výlevku?“

„Našla. Všetko, čo ma trápi, som hodila na papier, ako mi to poradil pán doktor, takže píšem ako český žandár.“

„Aký pán doktor?“ pozerala nechápavo. „Aha, myslíte psychiater nado mnou.“

„Uhm,“ prikývla som.

„A?“

„Poriadne mi vyčistil žalúdok. Vraj nemám hasiť veci, ktoré ma nepália a nemám sa vracať k ľuďom, ktorí už dávno nemajú byť v mojom živote. Krútil nado mnou hlavou a nevedel pochopiť, prečo sa tak trápim. Každá iná by s ním vôbec nekomunikovala. Tak som mu povedala, že život si viem skaziť aj sama, že nepotrebujem kázanie, ale radu, lebo každá rada drahá. Poradil! Zbaliť všetky bývalého handry a odniesť k rodičom. Byť on na mojom mieste, leteli by cez balkón. Bez pardónu. Už dávno!“

„Múdro,“ súhlasila obvoďáčka, „a?“

„Predpísal mi lieky, po ktorých som osprostela ešte viac, mala som neskutočné stavy, povedala som mu, že sa ešte raz pokúsim zvládnuť to bez nich, lebo mi to išlo lepšie a momentálne sme dohodnutí tak, že keby bolo veľmi zle, tak prídem.“

„Aha,“ zamyslela sa a zahľadela sa do chorobopisu, „ja už naozaj neviem. Všetky výsledky sú negatívne,“ krútila hlavou, „môj názor poznáte. Všetko je to stresového pôvodu. Prišlo to v nevhodnej dobe. Aj ste vo veku, keď vo vašom tele nastávajú hormonálne zmeny a o to je to ťažšie. Kým sa to znova vráti do normálu, tak tá rekonvalescenčná doba je trošku dlhšia. Viem vám odporučiť psychosomatickú ambulanciu, kde sa zaoberajú prípadmi ako ste vy, hoci si myslím, že by ste to zvládli aj bez toho. Sedenia v takýchto ambulanciách sú hradené pacientmi, takže to nie je lacná záležitosť. Aby ste boli na to pripravená.“

„Juj, pani doktorka, to ja radšej budem všetko hádzať na ten papier. Veď ten znesie. Momentálne som veľmi chudobná na to, aby som platila nejakého psychosomatika,“ dodala som žartovne, hoci sa mi znovu tlačili slzy do očí.

„Neslzte! Ste krásna mladá žena, tak sa postavte na nohy a prestaňte sa ľutovať!“ zahriakla ma. Neviem, prečo ma vždy práve v jej ambulancii prepadne silný pocit sebaľútosti a mám potrebu revať a revať. Je približne v mojom veku, možno o tri-štyri roky staršia, no cítim k nej silnú spolupatričnosť a neviem vysvetliť prečo. Veľmi milá, sympatická blondínečka s láskavými očami a jemným úsmevom. Ako anjel. Možno preto.

„Uhm,“ prikývla som a spakruky zotrela slzu, ktorá už utekala dolu lícom.

„Fajn, tak píšte, píšte! Možno by nebolo zlé napísať všetko. Od začiatku.“

„Fíha, pani lekárka, to by bolo na knihu.“

„No a?! Ešte by ste si na tom aj zarobili, keby vám to niekto vydal.“

Fajn nápad mala tá moja obvoďáčka.

Múdra žena.

Tak budem písať.

Napíšem všetko.

Papier dvadsať rokov života znesie!

Znesie smútok, bolesť, poníženie.

Znesie dvadsať rokov závislosti.

Danovej závislosti, z ktorej abstinujem ja.

Mojej závislosti na Danovi, ktorú neviem ovládať.

Biely papier sa zmení na čierne more písmeniek, slov, viet, vetných spojení, odsekov, kapitol.

Zmení sa na knihu.

Kniha znesie celý môj život.

Spomeniem si?

Spomeniem!

Na všetky chyby, ktoré som spravila.

Aj na svoje, aj na cudzie.

Múdri sa učia na cudzích chybách, hlúpi na chybách vlastných.

Ja hlúpa!

Nemusela som byť toľké roky závislá!

Keby som sa chcela učiť.

DECEMBER 2013

„Udržujete známosť s iným mužom?”

„Fúha!” Túto otázku som nečakala. V hlave mi náhle začalo hučať ako v trafostanici a na sluchách sa mi zviditeľnili všetky žily potom, ako mi vybehol tlak. Čo teraz? Čo bude lepšie? Priznať farbu, alebo zatajiť?

Priznám, budú ma mať za necitlivú, vypočítavú ženskú, ktorá si našla iného a zbavila sa nepohodlného manžela, počas toho, ako si odpykával trest odňatia slobody.

– Obhajoba č.1: Vyhla som sa stresu, sprostým nadávkam, hádkam, citovému vydieraniu. Už mám všetkých tých stresových situácií plné zuby.

– Obhajoba č.2: Vyhla som sa exekútorovi. Keďže som z titulu manželky musela splatiť dlh môjho nezodpovedného manžela, chcela som sa týmto spôsobom vyhnúť prípadnej ďalšej exekúcii. Splácať dlhy niekoho iného, to naserie!

– Obhajoba č.3: Vyhla som sa častému kontaktovaniu políciou, zase kvôli môjmu manželovi. V policajných kuloároch bol zapísaný ako cestný pirát a podobne, len smola, že auto bolo v evidencii na moje meno.

A vlastne ani neviem, prečo potrebujem obhajobu!?

Ja som sa voči nikomu neprevinila!

Prečo si teda spytujem svedomie?

Najskôr asi preto, že ľudia dokážu byť veľmi krutí. Napriek tomu, že nás poznajú, vedia, akí sme, väčšina pozná genézu nášho vzťahu, no aj tak, keď niečo započujú od iných, tak tomu veria. Dokážu sa škodoradostne vysmievať cudziemu trápeniu a poza chrbát rozoberať problém, do ktorého ich je v podstate hovno, ale oni sú veľmi radi, keď majú senzáciu.

Takže priznať, či nepriznať?

Nepriznám, ktovie, či nás hneď rozvedú, keďže Daniel uviedol, že sa rozvádzať nechce. Ja sa vraj chcem rozviesť iba preto, že momentálne je tam, kde je. Napriek všetkému, čo sa medzi nami stalo, má záujem obnoviť manželstvo, aj keď to v súčasnej dobe nie je možné.

Myšlienky mi v hlave splašene behajú po oboch hemisférach.

„Priznať, nepriznať, priznať, nepriznať…” hrám s myšlienkami vadí-nevadí. Pomaly zdvihnem zrak a narazím na vyzývavý, prísny pohľad sudkyne. Po šiji mi prebehnú zimomriavky, červeň mi sfarbí líca, vadí-nevadí sa automaticky stratí a zrazu sa dostaví jasná odpoveď.

„Áno!” počujem svoj rozvážny hlas.

Načo klamať?

Koho by som svojou odpoveďou oklamala? Samu seba? Daniela? Sudkyňu?

My dvaja to už máme medzi sebou vypovedané.

Ešte síce nie tak celkom od srdca, ale máme. Ja predsa viem, čo chcem, len Daniel tento fakt akoby zámarne bagatelizoval a sudkyni to je v zásade jedno.

Potrebuje moju odpoveď len pre úplnosť spisu.

Logické, že mi položila túto otázku.

Chcela by som vidieť ženu, ktorá by uvažovala a konala inak, byť v mojej situácii. Logicky by si každá jedna hľadala oporný stĺp, o ktorý by sa oprela a elektrikára, čo by napätie poslal preč iným vodičom.

Logicky by si každá hľadala výlevku, do ktorej by vyliala svoju špinu a inštalatéra, ktorý tú špinu spláchne a vytiahne ju zo žumpy, do ktorej spadla.

A úplne logicky, každá by očakávala, že sa z elektro-vodo zmení na rádio inštalatéra, ktorý láskyplne pohladí a poteší srdce i dušu nežnými slovami ako piesne z rádia Jemné melódie.

Je mi úplne jedno, kto sa ako bude na mňa pozerať.

Nepotrebujem byť pred nikým za peknú.

Som predsa na prvom mieste a nikto iný ma nezaujíma.

Pochybnosti preč!

Huš, huš!

Myslím, že aj sudkyňa schvaľuje moju pravdivú odpoveď, pretože zhovievavo prikyvuje hlavou, keďže pozná obsah celého spisu. Odtrhne pohľad od mojej tváre a zabodne ho do papierov. Zhlboka sa nadýchne a vychŕli na mňa ďalšiu nepríjemnú otázku.

„Ako dlho nežijete intímne s odporcom?”

Tak to viem úplne presne. Mám to pred očami, akoby to bolo dnes, keď sme s babami trhali asfalt v Stupave, aby sme dohonili Daniela s Hubenkou.

Výmak ako sviňa. Zdenka s Ankou ho vymákli uprostred dediny v nejakom bare, keď išli kúpiť žváro a proviant. Kým ich Anka špízovala na mieste, Zdenka fičala po mňa do Borinky. Ako som dorazila na miesto, nasledovala scéna ako z akčného filmu.

Bola som už dosť potužená alkoholom, takže mi krv v žilách doslova vrela. Hubenka predo mnou zdrhla do domu, prehlásila, že som ju vraj prišla zabiť. Od strachu sa išla posrať. Ani sa jej nedivím. Bola som zúrivá ako pitbul. Keby nezdrhla, najskôr by sa tak stalo, v takej som bola v ráži. Vrieskala som na Daniela ako zmyslov zbavená, žily som mala navreté nielen na čele a krku, ale aj na rukách, ako som zatínala päste.

Najradšej by som mu rozbila ciferník a ju stiahla z kože.

Skončilo to pri tom, že som sa dobre silno vyvrieskala, dobre silno opila a ráno ma dobre silno bolelo celé moje zradené ja.

Taká potupa!

Ja idiotka!

Okrem toho, že som zhodila samu seba, urobila zo seba totálnu chuderu, som si od nervov, že mi po stýkrát nezdvihol, drbla o zem telefón. Normálka dráma ako od Shakespeara.

No a čo! Veď môj život bol aj tak len jedno obrovské divadelné predstavenie, v ktorom som hrala bez skúšok.

Žiaden nácvik, žiadna generálka.

Hneď naostro.

Premiérovo.

Načo strácať čas a zaoberať sa kecami. Zrazu však spadla opona a hra sa skončila, bez potlesku, bez ovácií.

Skončila úplným fiaskom.

Už nechcem hrať a už vôbec nie drámu!

Hodil by sa mi skôr muzikál. So spevom, s tancom, smiechom. S láskou. Žiť naplno každý okamih, skôr než spadne opona navždy. Žiť len tak, bez potlesku, bez ovácií, bez standing ovation.

Len tak.

Ticho a šťastne.

Zatiaľ som však všetko robila s veľkým krikom, len aby som upútala jeho pozornosť, a aj tak to nepočul. Jasné, že som si na druhý deň nič nepamätala. Ani to, že som si mobil šupla o zem, ani to, že som si dala sľub, že si narazím prvého chlapa, ktorý mi príde do cesty. Od toho dňa som však voči Danielovi držala celibát.

Nič!

Ani len pusa na dobré ráno či dobrú noc.

Hviezda zhasla!

„Od februára 2011,” znela moja odpoveď a sudkyňa len súhlasne kývla hlavou, keďže sa odpoveď zhodovala so spisom.

„Takže nezmeníte svoje rozhodnutie a nepokúsite sa o zmier a obnovu manželstva?”

Sieňou zaznelo moje rezolútne „nie!”.

Nasledoval dlhý nádych a verdikt.

Bla, bla, bla, bla… Manželstvo zapísané vo zväzku dvanásť, ročník tisícdeväťstodeväťdesiatsedem, strana deväťdesiatsedem poradové číslo štyridsaťpäť rozvádza.

Účasníci nemajú právo na náhradu trov konania.

Odôvodnenie: bla, bla, bla… Zachytávam len určité úseky, ten najdôležitejší sa mi už uložil do archívu.

Sudkyňa cituje paragrafy, podľa ktorých by malo manželstvo fungovať, no v praxi to, bohužiaľ, funguje úplne inak. Neexistuje zákon, ktorý by doslova a do písmena donútil manželov, aby sa podľa neho k sebe aj správali.

Napríklad podľa §18 zákona číslo 36/2005 si majú byť manželia verní!

Nemali by sa frckať hore dole. Je predsa krajšie prežiť s jedným človekom celý život, ako byť každú chvíľu s niekým iným len preto, že sa im fyzicky zapáči. Veď aj krásna modelečka bude raz vráskavou babičkou a aj najväčší sexidol bude mať raz brucho ako sud. No vo vnútri predsa ľudia zostávajú rovnakí, samozrejme, ak nie sú svine odjakživa, a preto by sa nemala hľadat’ láska očami, ale srdcom.

– Majú vzájomne rešpektovať svoju dôstojnosť!

Dôstojne rešpektovať, že manželstvo je inštitúcia pre dvoch. Niektoré čúzy však nevedia počítať, natlačia sa tam, kde sú navyše, a minimálne jedna osoba ich tam nechce.

– Majú sa rešpektovat’!

No veď toto! Ak nie je obojstranný rešpekt vybudovaný hneď od začiatku, tak sa niet čo čudovať, keď po dvadsiatich rokoch zistíte, že ste celú tú dobu žili s chlapom, ktorý absolútne netuší, čo to krátke slovíčko znamená a aký má vlastne význam.

Peniaze, moc, drahé autá, značkové handry, snobské správanie sa. Tak si veľa ľudí vysvetľuje význam slova rešpekt. Slušnosť, ohľaduplnosť, skromnosť, pokora. To sú atribúty, ktoré charakterizujú toto slovo. Ak by náhodou niekto nevedel.

– Pomáhat’si!

Leda tak do hrobu. Iných skúseností s definíciou pomáhať si teda veľa nemám. Vždy som si nejako musela pomôct’ sama. Takže polemiku o pomoci ani nebudem rozvádzať.

– Starať sa spoločne o deti a vytvárať zdravé rodinné prostredie!

Čo moja pamäť siaha, tak sme sa fakt starali o malú spoločne. Daniel materiálne a ja všetko to ostatné. Od mala malinkata ju rozmaznával tým, že jej kúpil všetko, na čo si malinkým prštekom ukázala aj na čo neukázala. Splnil jej všetko, na čo si malou nôžkou dupla a čo si plačom vymohla.

Všetko ostatné bolo na mne.

Ja som bola za tú horšiu.

Ja som zakazovala a prikazovala, dovoľovala a nedovoľovala, poúčala a robila s ňou všetky tie ostatné veci, ako napríklad obyčajné učenie sa, zatiaľ čo Daniel bol na bláznenie sa, pretože na viac času nemal, keďže bol celé dni a noci taký zanepráznený. Čo by však nemal byť až taký problém, lebo ak by mu na nás záležalo, tak naozaj, čas by si našiel nielen na vybláznenie sa, ale aj na starostlivosť a vytváranie zdravého rodinného prostredia.

Alebo napríklad, podľa § 22 Zákona o rodine k zrušeniu manželstva rozvodom možno pristúpit’ len v odôvodnených prípadoch.

Ajajáj, ja tých dôvodov mám habadej, hoci Daniel si myslí niečo iné a nechce sa rozviest’. Veď sa vlastne medzi nami nič také zlé nestalo a mali by sme žiť v manželstve naďalej a tváriť sa, akí sme neskutočne šťastní, až kým nepomrieme. Chlast, fety, ženské, neskoré príchody domov, respektíve občas aj žiadne príchody domov.

Z týchto príkladov, podľa neho, fakt ani jeden nie je dôvodom na rozvod.

Ja som potom asi z inej planéty.

„Súd má za to, že vzťahy medzi manželmi sú tak vážne narušené a trvalo rozvrátené, že manželstvo už nemôže plniť svoj účel,” počujem sudkyňu diktovať text slečne zapisovateľke.

„Odporca má pätnásť dní na to, aby sa odvolal,“ obrátila sudkyňa svoju pozornosť na mňa, „ak tak neurobí, čo, myslím, s veľkou pravdepodobnosťou nie, lebo odtiaľ, kde je, by to bolo na dlhé lakte, tak toto rozhodnutie nadobudne právoplatnosť. Uznesenie vám príde poštou.”

„Ano,” súhlasne prikyvujem a polovicu z toho, čo mi hovorí nevnímam, lebo moju pozornosť rozptyľuje mobil, ktorý mi každú chvíľu vibruje vo vačku.

„To je všetko?” ostýchavo sa spytujem sudkyne.

„To je všetko. Prajem veľa šťastia,” s úsmevom ma vyprevádza z pojednávacej siene. Zaželám pekný deň a už zatváram za sebou dvere. Za dverami si vydýchnem a mrkám na mobil, koľko je hodín.

„Čože, to celý ten proces trval niečo cez desať minút?” začudovane čučím na displej.

Zdalo sa mi to ako večnosť. Za ten čas mi prišlo aspoň tucet správ. Píšu, ako na mňa všetci myslia, ako mi všetci držia päste a palce a neviem čo ešte, aby som to ustála, veď to už je len taká formalita a jasné, že sú zvedaví na verdikt, aj keď je výsledok tejto frašky jasný ako teória relativity.

Aha, a ešte, že sa so mnou cez víkend ožerkajú, už ako s rozvedenou.

Vo vestibule odzdravím policajta, čo sa celý čas, ako ma pri vstupe kontroloval, tváril veľmi vážne a dôležito a odzdravím aj strohú slečnu za okienkom, ktorá zase absolútne nevníma, stále zahĺbená do svojich fasciklov, presne ako pred rokom. Oni sú tu v tejto budove celkovo všetci akýsi vážni. Odhliadnuc od sudcov. Tí predsa vážni musia byť. Rozhodujú o vážnych veciach. Ale nechápem, prečo sa tí ostatní neusmejú. Hm? Opúšťam túto vážnu budovu a sklenené dvere sa za mnou znovu zavreli, presne ako pred rokom, no dúfam, že tentokrát nafurt.

Danielov bavorák sa na mňa z parkoviska nasrato mračí.

Príznačné, Dano by sa mračil tiež.

Čo mračil!

Ten by bol nasratý ako celé hitlerovské vojsko a vyhladil by mi fasádu. Hnusné mračiace sa auto, ešte viac ma depkuje. Tak ja ho vezmem prevetrať sa, aby pred domom nezhrdzavelo, a to sa len mračí a mračí. Za dobrotu na žobrotu. No čo už, idem si aspoň urobiť radosť. Automaticky zmením smer a cestu si nasmerujem rovno k sekáču, tak ako pred rokom.

S jediným rozdielom.

Dnes už ma žiadna LV-čka nezaujíma.

Dnes si chcem kúpiť niečo pekné.

Nič značkové.

Nepotrebujem „cejch“.

Práve som sa jedného zbavila.

Už sa nehrdím titulom vydatá.

Len nech je to štýlové a nech sa mi to páči.

Tú vuitonku spred roka som vyhodila z môjho šatníka, tak ako aj kopu značkových handier, ktoré mi tam len zaberali miesto a dusili ma.

Dnes už pre mňa nič neznamenajú!

Nemajú pre mňa vôbec žiadnu hodnotu. Za ten rok sa mi celkom zmenil môj hodnotový rebríček. Kto by to o mne ešte pred rokom povedal. Tiež som si potrpela na výzor a pôsobila som namysleným dojmom, hoci som sa tak nesprávala. Prvý dojem niekedy klame a tí, ktorí ma poznajú, vedia, že to bola len maska za ktorú som sa skrývala a snažila sa tým maskovať to, že som vlastne nešťastná. Neznášam tie značkové sračky, podľa ktorých si vás ľudia zaradia do rebríčka a potom sa k vám tak aj správajú. Neznášam celú túto konzumnú spoločnosť, v ktorej má človek hodnotu, len ak je oblečený v akože drahých origináloch, vozí sa v akože luxusných autách, stretáva sa len s tými akože správnymi ľuďmi, je iba bio stravu, lebo veď tá je najzdravšia, ale že pomaly celá zemeguľa je zasratá, to nevadí. Býva v nadštandardnom objekte, lebo veď, inde sa nedá.

Všetci potrebujeme byť nadštandardní!

Všetci potrebujeme mať nadštandardnú prácu a za ňu adekvátne nadštandardnú plácu, aby sme si všetok ten luxus mohli dovoliť. Hráme to, akí sme náramne úspešní, akí sme šťastní, aké máme geniálne deti, máme na ne vysoké nároky, lebo spoločnosť to vyžaduje, a ignorujeme ich zúfalé volania po bezstarostnom detstve. Sme na seba pyšní, ako sme to vysoko dotiahli, a zatiaľ opak je pravdou.

Sme unavení z toho naháňania sa za úspechom a zisťujeme, že nám chýbajú úplne obyčajné veci a obyčajný, pokojný život.

Je dobré mať peniaze a veci, ktoré si za ne kúpime, ale mali by sme z času na čas skontrolovať, či nestrácame tie, ktoré si za peniaze kúpiť nemôžeme. Skontrolovať, či zatiaľ čo zbierame obyčajné kamienky, o ktorých si myslíme, že sú to drahokamy, nestrácame diamanty.

Či sme nestratili voľnosť, slobodu rozhodnúť sa, pocit spolupatričnosti, smiech, priateľov, domov.

Lásku!

Môžeme mať krásne telo, ak ho nebude mať kto obdivovať, tak je nám na dve veci. Na hmhm a na hmhm.

Môžeme mať byt snov na brehu Dunaja, bude však chladný, ak tam nebude teplá ruka, čo pohladí.

Môžeme mať veľa priateľov, žúrovať s nimi, zabávat’ sa a smiať. Tiež nám to bude na prd, keď ten smiech nebude od srdca a medzi priateľmi nebude aspoň jeden úprimný.

Zrazu zisťujeme, že nám chýbajú úplne obyčajné veci, postrádame úplne obyčajné, veselé deti a obyčajných ľudí.

Načo nám budú IT špecialisti, keď nebude ma kto napiecť chlieb?

Načo nám budú manažéri, keď nebude mať kto dopestovat’ zeleninu a ovocie?

Načo nám bude toľko bankérov, keď nebude mať kto kravu podojiť?

A kto nám to všetko v hrncoch pripraví, keď budú chýbat’ šikovní kuchári?

Hm?!

Hlavne, že sa máme nadštandardne, máme super zamestnanie, hoci na nič iné čas nemáme. Práve to zamestnanie nás plne zamestnáva a v štyridsiatke sme takí unavení životom, že by sme najradšej šli do dôchodku. Sme pravý opak našich rodičov a prarodičov.

Máme to všetko, čo sme si kúpili za tie adekvátne mzdy, a všetci máme nervy v kýbli, lebo žijeme na dlh a nevieme, kedy sa nám môže stať, že padneme na dno. No ale zatiaľ sa nosíme v značkových handrách, tvárime sa veľmi dôležito, veď máme image, že na to máme.

Zatiaľ čo tá druhá polovica tejto zasratej konzumnej spoločnosti koľkokrát nemá ani čo konzumovať. Nemá totiž adekvátnu plácu za nie nadštandardnú, ale úplne obyčajnú prácu.

A presne toto ma vytáča!

Takže dnes žiadna značkova srágorinka, ale pekne krásne hlavne niečo nenápadko a hlavne nie za veľa euríčiek, lebo ešte stále fičím v šetriacom mode. Automaticky vytáčam Zdenkino číslo.

„Elka,” z druhej strany ma pohladí jej milý hlas.

„Pracuješ? Vyrušujem?” pýtam sa pošepky, akoby som ju vyrušila na zasadaní.

„Nie, v pohode, minister tu nie je, tak ti môžem venovať dve minútky.”

„Tak už to mám za sebou. Celé to trvalo len desať minút.”

„No a čo si čakala, že vás tam ako dlho budú rozoberať? Veď si to všetko jasne napísala do návrhu.”

„Ty si to napísala do návrhu,” pokúsim sa o žart.

„Máš pravdu, ja som to napísala do návrhu, ale ty si to skomponovala.”

„Tak my sme aká zohratá dvojka. ”

„No to som rada, že máš takúto náladičku a nie si kôpka nešťastia,” úprimne sa poteší, keď počuje, že ma ten rozvod nedal zase dole, lebo pred dvoma dňami to ešte vyzeralo, že sa zrútim.

Ale nie!

Akosi ma to všetko posilnilo. Hovorí sa, že keď človek prežije bolesť, tak to čas zahojí.

Chyba!

Nie je to tak celkom pravda, len sa s tou bolesťou naučí žiť. Veď čo nás nezabije, to nás posilní. A mňa všetky tie veci len posilnili a posunuli ďalej.

Napríklad pred rokom mnou lomcovali emócie a revala som pri každej jednej príležitosti. Dnes ani náznak, že by sa mi nejaká slza chcela predrať cez viečko.

„No, nemala by som byť kôpka nešťastia, nemám na to dôvod.”

„Ááá, takže si samička?” radostne zašteboce.

„Uhm. Rozvedaná samička,” odpoviem tiež radostne.

„Tak to zapijeme. Už sa teším.”

„Aj ja sa teším. Veľmi. A preto si, ako obyčajne, idem kúpit’ niečo pre potechu duše.”

„Tak sa choď tešiť a potom si voláme. Pa, Babuľka.”

„Pa, Zdenuľka,” odzdravím a už sa venujem handričkám povešaným na štendroch a rozvodu viac nevenujem pozornost.

Už to mám za sebou.

A v úplnom pokoji.

Dano zrejme bude zúriť, keď dostane rozsudok. Na millión percent ma počastuje všetkými titulmi, ktoré mu hnev prinesie na jazyk. Určite sa bude zaprisahávať, ako mi nič nedaruje, ani auto, ani byt, ani motorku, čo sme dostali s Nikou na ktorési Vianoce, o nábytku a elektronike ani nehovoriac. Určite sa bude búchať do pŕs, že všetko, čo máme, je jeho zásluha, že to tak nenechá a že som ešte nevyhrala. Fakt, že sme sa rozviedli vlastne kvôli nemu a aj to je jeho zásluha, zrejme opomenie. Áno určite bude mať táto naša story ešte dohru, keď sa vráti, ale už ma to tak neraní.

Už sa nad jeho urážlivé a výhražné slová, ktoré mi s veľkou pravdpodobnosťou uštedrí, pretože vie veľmi rýchlo vzbĺknuť ako fakľa, budem vedieť povzniesť. Už som nad vecou.

Už nie som kôpka nešťastia.

Už mám iné priority.

Vďakabohu.

APRÍL 2011

Na displeji mi neúnavne svieti Zdenkino číslo. Zvonenie sa rozlieha celým salónom, až drása ušné bubienky. No toto musím zdvihnúť, lebo ona mi zvykne zvoniť do nemoty. Kým nezdvihnem.

„Zdenďa, čo chceš? Čo otravuješ a nenecháš zodpovedných ľudí pracovať? Ty nie si v práci? Sa ťa pýtam!”

„Krásne ránečko aj tebe, Babul. A nehuč po mne, lebo budem mať ešte väčšiu depku, ti hovorím!”

„Ale veď to z lásky, drahá, tak nedepkuj. Čo trápi tvoje srdiečko?”

„Chce sa mi revať.”

„Prečo sa ti chce revať, moja? Prezraď a určite niečo vymyslíme.”

„Chcem si dať večer do trumpety. Hm? Len my dve. Hm? Mám chuť byť len s tebou. Žiadna tretia. Chápeš?” mrnčí do telefónu.

„Chápeš! Tak ale toto je depka ako sviňa, keď už chceš sama od seba popiť. Ok, ako chceš. Takže večer poriešime.”

„Malého nabalím exovi a prídem medzi šiestou-siedmou. Môže byť?”

„Ok, dohodnuté. Budem doma. A vydrž to do večera, nech ťa z tej depky nebolí hlava, aby si mohla čo-to aj popiť. Kapišto?”

„Uhm. Pa.”

„Páčko.”

* * *

„No hoď ho do seba,” pobádam Zdenku, aby sa napila.

„Vejdi a neublíž,” pozdvihla som pohárik, štrng a šup do gágora. Po prvom ma vždy strasie.

„Neváhaj a vyklop svoj problém!”

„No on v podstate žiadny nie je, len som nejako frustrovaná z toho môjho úbohého života.” Aj ňou zatrasie prvý pohárik.

„Takže úbohého, chúďa moje, nepreháňaš to trošku? Že úbohého. Vieš, čí život je úbohý? Pozri na mňa. Som živé úbožiatko. Mám chlapa a nemám chlapa, mám peniaze a hneď ich nemám, lebo veď, šeky nepočkajú. Nemám chlapa, ktorý by mi dával pravidelný príjem, ale mám chlapa, ktorý ho pravidelne míňa, no inde. Chápeš? Mám voľnosť, ale nemám slobodu. A sex nemám, už ani nepamätám odkedy. Ale zato mám vrásky, lebo som vychudnutá a žiadny chlap o mňa nezavadí ani len pohľadom. Danielov pohľad o mňa tiež nezavadí, je zaslepený tou svojou mladou ludrou a ja vlastne ani neviem, či vôbec nejakého chlapa chcem. Dvíha sa mi z nich žalúdok. Všetci sú rovnakí zmrdi. Či mladí, či starí. Štyridsiatnici si narazia dvadsiatky a šesťdesiatnici, keď na to majú financie, tridsiatničky. Toto je úbohý život, zlatko.”

Zdenka sa nadýchla, že mi ide oponovať, no smola, môj monológ pokračoval.

„Kdežto ty!” pozdvihla som výstražne prst, „si slobodná, máš dobrú prácu, peňazí máš dosť pre seba aj pre malého, mama ti kedykoľvek malého postráži, takže sa môžeš aj potúlať, aj sex máš! Síce sem-tam, ale máš. Vrásky nemáš, lebo si mladá a oplácaná. Máš cici aj rici. Tak čo fňukáš?”

„Práve to, že som oplácaná. V podstate mi tie kilá nevadia, ale čo ak je to práve pre ne, že nikoho nemám? Vieš, v dnešnej dobe by chlapi chceli len samé modelečky a tou ja teda nikdy nebudem.”

„To máš pravdu, že nebudeš, ale máš dobré srdiečko a čistučkú dušičku. To je málo?”

„Zdá sa, že hej. Keď oni sa zaľubujú do obalu a nie do plnky,” otŕča gambu a klipká mihalnicami ako malé dievčatko, ktoré práve urobilo niečo zlé.

„Hm, tak s tým niečo urob.”

„Rada by som. Ale keď ja tak rada papáám,” zamrnčí.

„Tak sa potom nesťažuj.”

Telefón jej začne poskakovať po stole.

„Pred hodinou som ho posadila jeho otcovi do auta a už mi volá. Verila by si tomu?”

„V jeho prípade áno, drahá.”

Vybaví si telefonát, ja zatiaľ nalejem druhú rundu a šup do druhej nohy.

„Vidíš, a že ja nemám úbohý život. Veď ten zasran mi ho zničí. Koľkokrát mi z neho už praskajú nervy. Stále má nejaký problém. Buď sa nudí, alebo od dobroty podpaľuje kuchynský stôl, alebo sa háda s mojou mamou. Ona sa mi ponosuje, že je drzý. On zase bonzuje, že na neho kričí. A takto je to deň čo deň.”

„Za to, akú máš trpezlivosť, ťa teda obdivujem, ja by som na tvojom mieste dávno vybuchla ako Etna.” Obidvom nám pohľad padne na mobil poskakujúci po stole.

„Pre zmenu mama. Už sa jej na mňa určite sťažoval, aká som zlá, odporná matka a nechcem mu kúpiť jojo.” Len súcitne podvihnem obočie.

„No? To som tušila, že ti už na mňa naložil. Dobre, kúp mu ho ty, keď si taká múdra! Vieš, čo stojí? No nie! Vyše tridsať euro. Fíha, fíha, druhýkrát si over, čo ti vlastne nakecá a potom na mňa húkaj. Aj tak si nezaslúži. Takže čo som povedala, platí. No čau.”

„Keď nie mladý, tak stará mi otravuje život. Furt ich mám na dráte. Stále musím robiť spoločnosť buď jednému, alebo druhému a stále musím riešiť ich žabomyšie vojny. To sú také moje dve pijavice, ktoré mi vyciciavajú energiu. Aspoň keby tatko chodil z toho Nemecka častejšie domov. Mala by som to jednoduchšie. Visela by na krku jemu a nie mne. No, teraz čo na to povieš?”

„Júj, moja, pravdupovediac, radšej budem na tom takto. Bez dozoru. Aspoň mám kľud a len sem-tam ma vytočí Nika, ale ani to už dávno nebolo.”

„A že mám sex. Sem-tam?! To sa sexom ani nazvať nedá. On chce iba lízať misku, keby mal zasunúť, tak to nie! To už považuje za podvod. Tvrdí, že svoju ženu podvádzať nechce. Proste len rád líže.”

„Čože? To myslíš vážne, alebo zle počujem?”

„Dobre počuješ. Kompletka už je podvod. Orál nie.”

„Neverím,” vypliešťam na ňu očiská, „a že to nie sú zmrdi. Ani Dano nepovažoval fajku za podvod. Tí chlapi sú kurvy! Vôbec si neuvedomujú, že my ženy považujeme za podvod už to, keď myslia rukou na inú.” Tancujúci mobil sa znova prihlásil o slovo. Vymeníme si úsmevy a Zdenka hneď reaguje do slúchadla.

„Povedala som nie, najprv si ho musíš zaslúžiť. Absolútne neposlúchaš, odvrávaš aj mne, aj babke, zhoršil si sa v škole, doma mi vôbec nepomáhaš. Povedz mi jediný dôvod, prečo by som ti mala kúpiť také drahé jojo. Keď na to prídeš, tak mi daj vedieť. Nateraz som skončila.” Pozrela na mňa a zhlboka vzdychla.

„Ešte asi tak osem telefonátov a potom bude pokoj. Potom ho už jeho otec zaženie do postele.”

„Dobre, a prečo mu to jojo nekúpi on?”

„Prečo? Tak po prvé, on predsa platí alimenty, po druhé, keď ho má každý druhý víkend, tak ho musí živiť, to mu tiež zasahuje do výdajov a po tretie, ešte aj tie rifle s mikinou, čo poslal jeho brat z anglicka, som mu na polovicu musela preplatiť. Na dôvažok boli také nemoderné, že ich nechcel nosiť. Tak čo ti poviem. Žgrglavý je ako McDuck. Preto.”

„Aha. Nuž, poraďme si ako vieme, my chuderky úbohé.”

„Tak čo vymyslíme, veď nemôžeme zostať v celibáte nafurt. Mňa to už s tým lízačom nebaví.”

„Buď rada, že máš aspoň niečo. Pozri, moja kolegynka má doma muža, lenže načo, keď ju za celý rok obšťastní len raz, max dvakrát. Tiež má takého lízača a ver, že sa mu strašne teší. Keď sú spolu, tak maká chlapec ako šrób, až ju z toho bolí panva. Hovorí tomu, že má vyhadzovacie kĺby. Keď toto zahlási, tak presne viem, kde bola, s kým a čo robili.”

„Dobre, dobre, ale ja chcem aj to ostatné, čo k tomu patrí. Ja chcem kompletku,“ mrnčí.

„Ja viem, Zdenuška moja. Ňuňulkovanie, hladkanie, bozkávanie. Po hmhm si spolu jednu zapáliť, natlačiť si brušká, ráno sa spolu zobudiť a ešte taký spánkom rozhorúčený si dať ďalšie čísielko, aby bol deň krajší.”

„Presne to chcem,” fňukala, „chcem sa zamilovať a byť milovaná. To chcem tak veľa?”

„Nie, nie, nechceš tak veľa, len toľko, ako každý. Kto by to nechcel? Aj ja by som také chcela, ale keď nie je s kým, tak čo sa zastrelíš?”

Telefón znovu tancuje. Vybaví ho, ja dolievam, ferko tečie dolu pažerákom. Ešteže sú tie štamprlíčky také prťavé, lebo pri takomto tempe by sme boli o chvíľu ako rešetá. Pozriem na hodinky. Ukazujú pol deviatej. Bože, ten čas letí. Za ten čas zvonil mobil asi osemkrát a správy pípli asi tak tri. Neúnavné dieťa. Prišla aj Nika, spravila som nám večeru, nech nám ten fero tak rýchlo nelezie do hlavy. Nika s nami chvíľu posedela a dávaj na facebook. Bude surfovať do noci, veď zajtra je sobota, carija juchacha.

„Sa mi nebude chcieť ísť v noci samej domov. Pôjdeš kúsok so mnou?”

„Sa mi určite nebude chcieť, viem to na sto péro.”

„To si hovoríš kamoška?”

„Uhm, ja ťa tu totiž nechám prespať. Veď máme babinec, nie?”

„Héj?” Začudovane na mňa civí, ešte u mňa nikdy nespala.“ A čo ak príde Daniel domov?”

„No tak bude doma. Neboj sa, on keď ťa tu zbadá, tak si veľmi rýchlo vymyslí robotu mimo domu. A ešte keď mu oznámim, že tu prespíš, tak rýchlo vymyslí aj služobku do druhého dňa. Stavme sa.”

„Nestavím sa s tebou, lebo určite to tak bude. Ty ho poznáš.”

„Až príliš,” veľavýznamne som podvihla bradičku.

„To by som ale mala preparkovať, lebo stojím na jeho mieste. Nieže zavolá policajtov a nechá mi odtiahnuť auto.”

„Zdenka, zapamätaj si, že on policajtov nikdy nevolá. On sa im vyhýba. Potom, keď príde, to preparkuješ. Snáď mu napadne, že je niekto u nás na návšteve.”

„Sňáď! Nieže budem mať prepichnuté gumy.”

„Ty, Zdena, počúvaj. Joj, tiež musíš mať také tvrdé meno. Pripomína mi to tú ožratú Zdenu, čo sa už polstoročie povaľuje pri každej krčme na Dolákoch. Vieš ktorá?”

„Viem. Ľudia ju prekračujú raz pri Tescu, raz pri zdravotnom stredisku alebo na zástavke. Už som ju videla ležať aj na hlavnej ceste, keď som išla na nákup. A na ceste späť ju nejaký dobrák gúľal ku krajnici, lebo normálne spôsobila dopravný kolaps. Trolejbusy nemohli prejsť. Ležala rovno v jeho pruhu a kvôli zlému výberu fleku na spanie museli zastať aj autá.”

„To je krava ožratá,” dvíhala som so smiechom pohárčoky. „Tak na Zdenu.”

„Na Zdenu.”

„Tiež by si mohla mať táké rýdzo slovenské meno.”

„Prečo rýdzo slovenské? Ty sa tiež nevoláš Anička alebo Zuza.”

„Ja mám pekné meno, ja nemusím. Čo tak Zuza?”

„No dovoľ, Anča.”

„Je jedno, či Zdena alebo Zuza, aj to je na Z.”

„Tak aspoň Zuzka, keď už to musí byť.”

„Dohodnuté. Ty počúvaj, Zuza.” Nádych. Obidve sme sa rozosmiali. Prašť ako uhoď. Aj tá Zuza znela tvrdo, ale aspoň nie notoricky ako Zdena. „Takže Zuzka,” zdôraznila som, „poviem ti jednu príhodu, čo sa mi stala asi tak pred, hm, koľko to asi tak môže byť rokov,” premýšľala som nahlas, „dvetisícjeden? Kedy som mala tridsať? Hm, dvetisícdva.”

„Nó, tak to som zvedavá na tú tvoju story, lebo tebe sa nestávajú len také obyčajné veci.”

„Tak to teda nie. Toto bola normálne, že telenovela. Počúvaj.”

„No daj,” zahniezdila sa, skontrolovala poháre a zabodla do mňa pohľad.

Obrátila som 2 cl do seba, aby mi slová lepšie liezli cez pysky a už som išla.

„No takže, predstav si, že všetky kolegynky a tatko sedíme spolu na pauzičke v nechtárni a debatujeme. To sme mali v kolektíve ešte aj pedikérku. Veľmi fajn holka. Všetky sme tam boli fajn holky, veď vieš. No a tejto kolegynke zistili rakovinu maternice, ale, chvalabohu, dosť skoro, takže sa to dalo riešiť. Viaceré sme si museli dávat do poriadku krčok maternice. Odkiaľ sa len tá pliaga vynorí? Zrazu len gyndoš zahlási, že je to tam a div sa svete. Barbi ambulantne vypaľovali a ja s Ankou sme si rovno ľahli pod nôž, aby nám kúsok z krčka ufaklili.

He, to bola tiež komédia. Ja vyvádzam ešte aj v narkóze. Tak najprv som, podotýkam už zo spánku, poslala lekára do péčka. Zahlásila som na celú operačnú sálu, že už ma ten chuj ide rezať a ja ešte nespím. Operačný tím išiel do kolien, lebo už som mala v sebe neviem koľko rajského plynu a bola som v delírku. A keď ma po zákroku prevážali na lôžko, tak som chcela čítať bulvár. Ja som v živote taký výraz nepoužila. Obvolala som celú rodinu a známych, že som v poriadku a znova som zaspala. Keď som sa prebudila, kukám, pri mne na stole veľký štós časopisov. Tak sa pýtam sestričky, že čo tam tie časopisy robia a ona, že vraj som chcela čítať bulvár. Ja! Ja bulvár zo zásady nikdy nečítam. Chápeš? Mňa nezaujímajú klebety o celebritách. Mňa nezaujíma, čo má Vereška na sebe a za koľkotisíc euro. Mňa takéto plytké kraviny nezaujímajú, nech je pre mňa, za mňa oblečená aj za melón, ja z nej nežijem. No uznaj. Takže, aby som sa vrátila späť k téme. Znovu som obvolala celú rodinu a známych, že už som hore a mám sa k svetu. A oni, že to už vedia od ôsmej ráno, lebo som už bola taká milá a láskavo ich informovala. Len som sa čudovala, komu všetkému som sa stihla hlásiť. Nič som si nepamätala. Dankovi vtedy vŕtal v hlavičke ten môj krčok. Vraj som ho musela podviesť, lebo to prenášajú chlapi. To je teória, čo? Je pravda, že chlapi sú nosičmi toho vírusu. Im nerobí nič, ale nám spôsobuje rakovinu krčka maternice. Akosi mu to neliezlo do gebule. Zbytočne som sa ho snažila presvedčiť, že je to vírus, nie pohlavná choroba. On tvrdošijne veril chlapskej verzii. Až keď som mu asi päťkrát prízvukovala slovíčko rakovina! Nie kvapavka! Zmenil názor. Tvrdohlavec.

„No aby som neodbiehala od témy, lebo zabudnem, aký príbeh som ti vlastne chcela vyrozprávať. Takže. Tú moju kolegyňu to dosť vzalo. Chúďatko naše, koho by nie? Ktorá by s úsmevom prijala takú diagnózu? Ale znášala to statočne! Občas zafňukala, ale keďže sme boli super kolektív, tak sme fňukali s ňou. A tak sa v to poobedie dostala na pretras aj téma sexu. Téma najobľúbenejšia a najviac preberaná, hneď po nadávaní na chlapov, rodení detí a varení.

Otázka: To potom, ako ma vykuchajú, už nebudem pri sexe nič cítiť? Budem bezcitná? Už ma nebude nič vzrušovať?

Odpovede: Budeš! Nebudeš! Bude! Prekrikovali sme jedna druhú, druhá tretiu.

Otázka: To už nebudem ženou v pravom slova zmysle? Taká „se vším všudy”?

Odpoveď: Budeš, ty pipi. Na tom sa nič nezmení – zapája sa kolega tatko.

Otázka: Už to nebudem mať rada? Ale keď ja to mám rada.

Odpoveď: A kto nemá! Ozveme sa všetky zborovo.

Konštatovanie: A čo ak to bude ešte lepšie ako pred operáciou? Niektoré ženy tvrdia, že im to viac vyhovuje. Nemusia si dávať pozor, nemajú každý mesiac kamošky. Že vraj je to pohodlnejšie.

Oponovanie: Ale niektorým aj nie.

Konštatovanie: Hm, aj to je pravda.

Otázka: Čo ak tá rehabilitácia bude dlho trvať a ja nebudem môcť mesiace sexovať?

Konštatovanie: Nuž, vitaj v klube. Odpovedali sme jej všetky naraz, akoby sme sa dohodli.

Nebola by si medzi nami jediná, ktorá nesexuje. Ja som nemala sex už dva mesiace, odhalila nám svoje tajomstvo ako prvá Barbi.

Ja zhruba tak štyri mesiace. Pridala som sa k bilancovaniu.

To je nič, dievčatá, ja som nemala chlapa, a to ho mám doma pod nosom, už rok. Dodala Ivanček.

Nó, dievčatá, ja neviem, ale ja ako rátam, tak rátam, tak mi z toho vychádza deväťdesiatosem, deväťdesiatdeväť, dvetisíc, dvetisícjeden. Keď sme si uvedomili, že čo to vlastne tatko ráta, tak sme všetky vybuchli do hurónskeho smiechu.

Chudák tatko, ten si šuchol naposledy v minulom storočí. Hodila som do pľacu svoj geniálny postreh a všetky sme sa išli zadusiť smiechom. Vtom mi do toho hluku zazvonil telefón. Zdvihla som ešte so smiechom. Ani som len netušila, kto je na druhom konci. Číslo bolo neznáme.

„Dobrý deň,” ozval sa na druhej strane mužský hlas.

„Dobrý, nech sa páči, čo si prajete?”

„Prosím vás, len sa nezľaknite a nezložte.” Prestala som a môj vážny výraz začal pútať pozornosť.

„Hm, to začína byť zaujímavé,” zahniezdila sa Zdenka a rozkázala, „ulej, Anča!” Uliala som a hneď sme to zlikvidovali.

„Ten píše,” skonštatovala a zapila brzdou. „No, poď ďalej!”

„Tak počúvaj. Ten chlapík na druhom konci, že či som dnes doobeda bola v Poluse. A ja reku, že hej. A on, že teda volá správne. A ja, že ale čo vlastne odo mňa chcete? To už som sa normálne evidentne mračila, dievčatá sa prestali smiať a so záujmom ma sledovali. Zuzanka, aby si bola v obraze, čo som v tom Poluse robila. V tej dobe sme si v Avione prenajali taký pojazdný obchodný vozík. Je ich tam viac, keď sa prechádzaš po obchoďáku, je ich vidno rozmiestnené po chodbách medzi obchodmi. Predávajú v nich kabelky, kozmetiku, medové výrobky a hocičo iné. Vieš?”

Prikývla a potiahla si z cigatrety.

„No. A my sme mali v pláne predávať drobné upomienkové predmety a malé dekorácie do bytu. Vieš, vtedy sme ešte mali obchodík u nás na sídlisku, s bytovými doplnkami, kvetinovými aranžmánmi, soškami, vázičkami, dózičkami a inými hovädinami. A tak. Rozumieš?”

„Uhm,” prikývla a vyfúkla dym do celej kuchyne.

„No a ja som tam bola zisťovať, že koľko asi tak zarobí predavačka. Zahrala som to, že hľadám prácu. Jedna pani bola veľmi ochotná a skoro všetko mi prezradila. Škoda len, že to bola dôchodkyňa a bola inak vyplácaná ako normálne predavačky. Poradila mi, aby som sa šla spýtať do vozíka, v ktorom predávali čapované voňavky. Vraj tam hľadajú predavačku. Tak som šla skúsiť šťastie k voňavkárom. Zase som zahrala divadielko, že hľadám prácu, ale ten chlapík, čo tam práve neviem čo robil, bol taký dôležitý, prinajmenšom ako generálny riaditeľ. Ani bohovi mi nechcel prezradiť, koľko tam ich predavačky zarobia. Neviem, o čo mu išlo. Či sa bál, že keď prezradí tú almužnu, tak sa otočím na podpätku a zmiznem, alebo chcel moje číslo, lebo nasilu ho odo mňa pýtal, že sa mi ozve a prídem na pohovor. Tak som mu ho nasilu dala a odcupkala kade ľahšie. Vedela som, že žiaden pohovor nebude, takže mu to číslo bolo nanič, nebodaj len keby chalan chcel ísť na kávu. Bol škaredý ako čert. Rozhodla som sa, že na to kašlem a predavačku zaplatím tak, ako ich platia Vietnamci na Miletičke.”

„To on ti volal a chcel ťa pozvať na pohovor a potom na kávu, že?”

„Zuza, nepredbiehaj udalosti a nekonštatuj, ti hovorím. Nie! To nebol on. Keby ma pozýval na pohovor a ponúkal by mi prácu, tak by mi predsa nepovedal, aby som sa neľakala a neskladala telefón. Nie?”

„Nó, to dáva logiku.”

„Chlapík mi začal vysvetľovať, ako sa dostal k môjmu číslu. Vraj hneď ako ma zbadal, tak odpadol. Začal spievať ódy, aká som krásna, aké mám nádherné črty tváre, krásne čierne vlasy. Proste, že som najkrajšia bruneta, akú kedy videl. Úplne ako z jeho sna. Kokso, takto ma ešte nikto na svete nemotal. Vraj ma chcel osloviť, no stále som sa rozprávala s pani pri vozíku a on mal veľmi dôležité stretnutie a už aj tak meškal. Keď sa vrátil zo stretnutia, tak som tam už, samozrejme, nebola. Išiel sondovať od tej pani, či nie som nebodaj jej neter, alebo aspoň nejaká známa. A či nemá na mňa kontakt. Tá ho odporučila k vozíku s voňavkami, a to by neboli chlapi, keby spolu nedržali. Natáral čertovi, že som jeho dávna známa, že ma tu zahliadol, len musel bežať na stretnutie a už ma nestihol. Uprosil ho a ten čert škaredý mu to moje telefónne číslo dal.”

„No toto. A zrazu bolo po pracovnom pohovore,” sucho skonštatovala Zdenka.

„Jasné, nemohol sa mi už ozvať s ponukou práce, veď by som ho zdrbala ako sviňa rádio. Čo si to vlastne dovolil, dať cudziemu človeku na mňa číslo? To je zneužitie osobných údajov, chichi. No nie?”

„Kašli na údaje, čo bolo ďalej?” horela Zdenka zvedavosťou.

„Ďalej, ďalej. Ty si ako baby vtedy. Tiež boli zvedavé a grimasami sa domáhali, aby som im čo-to naznačila. Ďalej už nič, už sa mi nechce. Už mám suchú hubičku, musím sa napiť.”

„Tak sa rýchlo napi a pokračuj, chcem vedieť, kto to bol.”

Upila som si, zapálila a pokračovala v opise telenovely.

„Takže, kde som to skončila? Aha. Keď mi chalanisko na druhom konci doopisoval, ako ma vypátral, domáhal sa odpovede na otázku, či môže dúfať, že prijmem jeho pozvanie na obed. Ak je obed trúfalý, či aspoň na kávu. Počúvala som ho s otvorenými ústami a zatajeným dychom. To už dievčatá išli umrieť zvedavoťou. Ledva počkali, kým ten rozhovor ukončím a všetko im rozpoviem. Prisľúbila som mu, že zvážim jeho pozvanie a dám mu vedieť. Hneď, ako som ukončila rozhovor, ma zavalili otázkami. Popísala som, ako ma neznámy muž, ktorý sa do mňa na prvý pohľad zbláznil, vypátral a pozval na obed.

Pôjdeš, pôjdeš, pôjdeš? Odspievali mi tú otázku od céčka po gé mol. Tatkovi zatiaľ, chvalabohu, prišla pacientka. Od neho by som hneď v úvode dostala zaracha.”

„A čo, išla si?” položila mi Zdenka zvedavú otázku spoza dymovej clony.

„Čo myslíš?”

„No ja myslím, že si išla.”

„Hmmm!” veľavýznamne som zdvihla obočie. Po porade s mojimi ďalšími babami a po zvážení všetkých nástrah, sme sa zhodli na tom, že pôjdem, ale jedine tam, kde je veľa ľudí. Pre prípad, že by to bol psychopat, aby som mohla kričať o pomoc alebo utiecť. Rozhodla som sa, že ak to bude hrubokrký vagabund, na podpätku sa otočím a absolútne s ním nebudem rozvíjať žiadnu debatu. Ale ak bude mať pekné, čisté topánky, tak s ním pôjdem na kávu.”

„Čo majú topánky spoločné s tým, či s niekým pôjdeš na kávu alebo nie? To je nová metóda na rozoznanie toho, či je normálny alebo je to psychopat?”

„Ani nie, ale to je moja teória, že ak má chlap pekné a čisté topánky, tak je slušný a vzdelaný.”

„To máš zvláštnu teóriu. Môj ex mal vysokú školu, topánky som mu čistila ja a bol to hajzel sebecký a ešte aj psychopat, lebo ma deptal pri každej jednej príležitosti. Hm, takže neviem, neviem, či pekné, čisté topánky charakterizujú dobrého chlapa.”

„Keď sa nad tým tak zamyslím, je to fakt somarina. Vtedy bola táto myšlienka pre mňa prijateľnejšia, lebo fakt som si nevedela predstaviť, že by ma takýmto spôsobom oslovil normálny, slušný, vzdelaný chlap. Chápeš? Takýto drzý je väčšinou vypatlanec, ktorý nejakým spôsobom prišiel k peniazom a myslí si, že mu patrí celý svet a môže si všetko dovoliť. Aj vysondovať číslo na ženu, ktorú len zahliadne v obchoďáku a zoberie si do hlavy, že ju musí mať. Ale vymysleli sme si s babami aj takú verziu, že je to princ na bielom koni a prišiel ma zachrániť. Hneď sme mu dali prezývku Princ.”

„No dobre, takže išla si na stretko a čo?”

„Takže išla som na stretko. Mali sme sa stretnúť v Poluse pri eskalátoroch. Keďže som netušila, ako vyzerá, tak sme sa dohodli, na jeho návrh, že ma zdvorilo osloví, aby som sa nezľakla hneď v úvode. No zbohom, pomyslela som si, tak toto bude veľký, nasypaný svalovec s IQ húpacieho koňa. Išla som na to stretnutie s malou dušičkou, že ak to tak bude, dám s ním jednu kávu a potom si ja pôjdem pekne krásne radšej domov. Aj keď Dano zase doma chýbal a motal sa po svojich cestičkách, predsa len bol doma. A čo je doma, to sa počíta.”

„Bože! Ťa to baví ma naťahovať? Veď už poď k veci,” zastonala Zdenka.

„Nebol hrubokrký, nebol vypatlanec, nebol to ani malý, nezaujímavý škriatok. Bol to veľmi sympatický, vysoký, štíhly špinavý blondiak s modrými očami, s okuliarmi, super oháknutý.”

„A boty?” Zdenka tajila dych.

„Boty mal, tuším, šité na mieru. Boli na prvý pohľad veľmi kvalitné. Pekné a čisté, podotýkam. Keď sa ku mne blížil s červenou ružou v ruke, ktorá mala asi meter a puk dvadsať centi, normálne som od úžasu zabudla zavrieť ústa. Keď sa mi predstavoval, tak sa uklonil a pobozkal mi ruku. Zízala som na neho ako žaba z prachu. Mal asi tak dva metre. Nó, to trošku preháňam, ale meter deväťdesiat mal určite. Normálne taký celkom feši, ale na mňa príliš intoš. Ako inteligentný, chápeš? Po prvýkrát sme išli iba na kávu. Vieš, šak nemohla som hneď prvýkrát na obed a tak, to sa nehodilo. Potom by si mohol myslieť, že som nebodaj ľahká korisť. Išiel na mňa veľmi inteligentne. Keďže sme sa zoznámili týždeň pred mojimi tridsiatymi narodeninami, mohol si dovoliť veľké gesto. V deň mojich narodiek sme odcestovali so sestrou do Viedne na výber tovaru. Keď sme sa poobede vrátili do predajne, že vyložíme tovar, čakalo ma prekvapenie. Kolega vedľa ma promtne informoval, že ma hľadal vysoký mládenec, a keďže ma nenašiel, tak mi tu nechal pozdrav k môjmu sviatku. Tridsať červených a jednu bielu čajovú ružu a obrovskú dvojposchodovú bonboniéru s odkazom „Mojej krásnej princeznej k plnoletosti prajem veľa šťastia.” Bez podpisu. Keďže kolega nepoznal môjho muža, nastal problém.

Dilema.

Bol to Princ, alebo Daniel?

Ten tiež obľuboval tieto veľké gestá. Posielanie kvetov a darčekov kuriérom a hlavne, aby toho boli učastní aj iní ľudia. Tešilo ho, keď som bola prekvapená. Potom doma sondoval, ako bolo v práci, či ma niekto nenavštívil a tak. Vieš, skúšal na mne svoje obľúbené ťahy z Prahy. Ale po podrobnom opise som nadobudla jednoznačné presvedčenie, že Daniel to byť nemohol. Nenosil okuliare.

„Takže žiadny psychopat?”

„Nie, Zdenka, psychino nie, ale poviem ti, že bol nanajvýš čudný. Slovo dalo slovo, bola jedna káva, druhá káva, aj obed bol, ďalšia káva. Na kávičkách mi o sebe rozprával. Mal skončenú vysokú školu, mal realitku, mal peniažky, veľký tereňák, dom vo veľmi lukratívnej časti mesta. Mne by sa o takom ani snívať nemohlo. Ešte aj na ten sen by bol pridrahý. Skrátka, mal krásny život. Iba taký poklad, ako som ja, mu chýbal k úplnému šťastiu. Vraj som bola jeho snom už od mlada. Vraj som bosorka, lebo som ho úplne očarila, ba priam až uriekla, vraj je mnou posadnutý a viac už bezo mňa nechce žiť. Vážna telenovela, čo?”

„Hmmm,” Zdenka veľavýznamne zatiahla, „to vyzerá na dobrú partiu,” skonštatovala.

„No, v tom momente to tak vyzeralo. Okrem toho všetkého krásneho, čo v živote mal, zabudol spomenúť, že má ešte niečo, s čím sa chlapi neradi chvália.”

„Ženu a deti,” vyhŕkla Zdenka jedným dychom aj s cigaretovým dymom.

„Jasné! Takou s maličkosťou, akou bola manželka, sa nepochválil hneď na prvom rande. Vysolil mi to až na obedovom rande, keď už stihol na mňa urobiť dojem a vedel, že ako-tak upútal moju pozornosť. Deti nemal, keby mal, tak najskôr asi zaradím spiatočku. Manželky s deťmi sa v ich kruhoch kvôli iným ženám neopúšťajú. Neurobil by to, aj keby som mu neviem ako počarovala. A okrem iného, u mňa ešte stále nepreskočila iskra. Priznám sa, že urobil na mňa dojem svojím postavením, ale bola medzi nami určitá priepasť. Spoločenská. Bol z úplne iného cesta ako ja. Bol na mňa až príliš, ako by som to definovala, asi výraz vzdelaný sa hodí najviac. Aj keď ja nie som zase úplne jednoduchá, veď vieš. Som celkom inteligentná holka, krásna, štíhla, atraktívna. Však, Žužu?”

„Jasné, jasné, Anička, že váhaš. Kam sa všetci na teba hrabú,” dodala Zdenka s úsmevom.

„Zatiaľ čo on sa dokázal vyjadrovať v termínoch a faktoch aj pri komunikácii o počasí, ja som s ním debatovala tak, ako mi hubička narástla. Bez servítky. A toto bol ten rozdiel, pre ktorý na mňa iný dojem neurobil. Bol na moju temperamentnú povahu príliš vážny. Až suchár, povedala by som.”

„No a prečo bol vlastne čudný? Ešte sme sa k tomu nedostali.”

„Nuž, ja ti neviem, ale on ma hneď po tom obede začal brať automaticky ako svoju frajerku alebo ja neviem, ako by som sa správne nazvala, lebo on ti mal také zvláštne myšlienkové pochody a akoby preskakoval udalosti. Prosím ťa, do tej doby sme si nedali inú pusu, len takú, ako keď sa dvaja známi stretnú na ulici a pobozkajú sa na jedno líčko, na druhé líčko a to bolo celé. A on ti mi už nasilu chcel kupovať darčeky. Ja somk samozrejmek na neho pozerala ako teľa na nové vráta. Netušila som, že medzi zazobancami to funguje takto rýchlo. Myslela som si, že si darčeky proste musím zaslúžiť a hen ho, oni sa mi ponúkali úplne sami. Ja neviem, či si len potreboval posilniť ego, popýšiť sa mojou osobou, lebo v tej dobe som bola naozaj šupa, alebo ma chcel totálne zblbnúť, aby som mu skočila na háčik ako ryba na červíka. Neviem si to vysvetliť.”

„Asi si potreboval zdvihnúť sebavedomie.”

„To si nemyslím, veď bol celkom fešák.”

„Tak len potreboval zapadnúť medzi svojich. Oni tam hore všetci majú milenky a peniaze neriešia. No a on si myslel, že keď ťa zoberie na nákupy, tak už budeš jeho milenka.”

„Hm, môže byť. Lenže ja nie som práve z kategórie „tu máš kreditku, choď a miň to,” veď vieš.”

„Zlatko, lenže on to nevedel. Možno bol zvyknutý len na zlatokopky a zrazu natrafil na teba, ktorá nič nechce a nadobudol potrebu ti to všetko kúpiť.”

„Fajn, ale tak rýchlo?”

„Veď ti vravím, že tam hore také maličkosti, akými sú peniaze, neriešia. Pre neho by to bola len kvapka vo vani, čo by minul na nekajú tú značkovú kabelečku.”

„Ty, ale chlapi sú v tomto celkovo čudní. Milenkám pokupujú hory doly, zatiaľ čo manželky si musia všetko tvrdo odmakať. Milenky sú len pekné, milé, hravé, prítulné, nemusia variť, prať, žehliť, starať sa o decká, len sa usmievať, sú zahrnuté láskou a zatiaľ čo im rastú vačky, unaveným, zatrpknutým, neupraveným manželkám zadky a bruchá. Aj Dano mal takú mániu. Tiež Mršku zahŕňal darčekmi, robil jej nákupy, chodili jedávať do reštaurácií, až zabudol, ako chutí domáca strava. Zo dva či trikrát som ho počas mojich sledovacích zaťahov aj pristihla s nákupmi „za statisíce,” ktoré nepatrili do našej domácnosti, ale do jeho druhého domova, k druhej žene. Kupoval jej všetko cez potraviny, drogériu, podotýkam, že ešte aj vložky jej kupoval, aby si bola v obraze, handry a spodné prádlo, aby mala čo na seba. Si predstav, aký bol mazaný. Ešte keď som ani len netušila, že nejaká Mrška vôbec existuje, som bola raz na túlačkách v Ikei a Dano ma poveril bojovou úlohou, aby som kúpila posteľnú bielizeň a sadu hrncov pre nájomníčku, ktorú nasťahoval do garsónky, pretože on zabudol. Ok, beriem, hrnce by mali byť vo výbave prenajatého bytu, ale posteľnú bielizeň by si hádam mal kúpiť každý sám, nemám pravdu? Čo on má čo kupovať nejakej nájomníčke návliečky. Ale dobre. Pozastavila som sa síce nad tým, ale neriešila som to. Veď nech kúpi. A zase iný prípad. Boli sme nakupovať v rakúskom Brucku a on ti mi zahlási, keď som si v New Yorkeri skúšala tričenko, že aby som mu pomohla vybrať pre Romanovu neter, to je jeho kamarát z mokrej štvrte, tiež tričko alebo gate, lebo má narodky a Roman, chudáčik, s nami nemohol ísť. Robí mu vraj nejakú láskavosť a on mu ju chce aspoň takto oplatiť. Chápeš to, aká drzosť? On ide na nákupy s manželkou a manželka má vybrať pre jeho milenku handry. To je už aj na koňa veľa! Že mu nebolo samému zo seba zle.”

„Ty vole, on je aký kápo? Najväčší,” uznanlivo, no znechutene krútila nad ním Zdenka hlavou.”

„Veď dobre, zase som sa len pozastavila a neriešila. Ako som spomínala, ešte som netušila, že nejaká Mrška existuje. Viem, mala sa mi už v Ikei zapnúť kontrolka, ale ešte som ten varovný signál akosi ignorovala. Dorazil ma vo vedľajšom obchode, kde kupoval šitíčko a dva hrnčeky na kávu. To už som sa nezdržala. To už bolo príliš okaté, čo so mnou robil. To som už hodila do éteru otázku, načo kupuje ďalšie nové hrnčeky, keď ich doma máme kopu a ešte trošku a nití a ihiel mám toľko, že nimi môžem zásobiť aj tri domácnosti, keďže šitie je moje hobby. Vraj to kupuje do garsónky, lebo tam žiadne nie sú a tieto sú veľmi pekné. Vraj aj to šitie tam chýba. Áno, boli pekné, s červenými ružičkami a srdiečkami, take, aké si kupujú zaľúbenci. Toto moje konštatovanie ho tak vytočilo, že na mňa začal pri pokladni bliakať ako nenormálny a počastoval ma zase krásnymi titulmi. Ešteže tá predavačka nič nerozumela. Tak to už alarm v mojej hlave začal hulákať na plné gule. Zdôverila som sa so svojím pocitom babám, tie mi nechceli veriť, lebo na neho sa to veľmi nehodilo, ale týždeň nato som mu našla nahatú podnájomníčku vyvalenú na našej bývalej sedačke, ktorú sme dali do garsónky. A ktorú som ja zaplatila. Dobré, nie?!”

„Ten Dano je aký chuj?” To už Zdenka nad Danielovou drzou trúfalosťou krútila hlavou veľkými oblúkmi.

„Neskôr aj ju zobral na nákupy na to isté miesto. V igelitkách, ktoré priniesol domov, zabudol bloky. A tak som na nich, inak neviem, prečo som ich kontrolovala, nezvyknem to robiť, intuícia, objavila aj položky, ktoré som v igelitkách ani zaboha nevedela nájsť. Bol tam trikrát artikel podprsenka, našla som len jednu, dvakrát artikel plavky, boli tam jedny a dvakrát artikel nohavičky, tie tam pre zmenu neboli vôbec. Tieto chýbajúce artikle som objavila na druhý deň sušiť sa na sušiaku, keď si ich mladá pani oprala a ja som prišla znenazdajky na výmak. Najlepšie na tom je, že on zrejme zabudol vyložiť tie druhé plavky aj s tou podprsenkou, pretože nemal ani zdania, akú mám veľkosť spodnej bielizne, nikdy mi nič také, za sto rokov, čo sme boli spolu, nekupoval. Ibažeby sa čistou náhodou trafil. Najhoršie na tom bolo, že tá štetka mala to isté číslo ako ja a on sa vyhováral, že to na miliardu percent kupoval mne. Náramne sa mu to hodilo, že sme mali rovnaké proporcie. Určite musela byť nasratá, že tak nezmyselne prišla o darčeky. Ale veď on jej to vynahradil inak, chalanisko. No, dajme feriho a toniho, lebo ako si tak na to spomínam, tak mi stúpa adrenalín.” Pozdvihli sme kalíšky a kopli do seba.

„Vidíš, a ja, hlupaňa jedna poctivá, som si nenechala kúpiť nič. A preto mám teraz holú riť, lebo neviem byť zlatokopka a pritom som mala aj iné šance. Kurva, po mne išli chlapi. Aj vyššie postavený, aj lovatý a ja nie a nie od neho odísť. Už som mohla mať vilu na Bertrance a do života jiný šance. No jo, ale život je kurva těžkej, co nadělám. Jedine, že napijem sa zase. Dávaj, Zuza.”

Poslušne zdvihla štampl a kopla ho do seba.

„Spala si s ním?” Položila mi Zdenka priamu otázku, až mi ten fero zabehol a skoro som sa zadusila. Vypliešťala som oči, lebo ma úplne zadúšalo a ona ich vypliešťala na mňa od zvedavosti. Netrpezlivo čakala, kým sa dodrhnem, aby som je dala odpoveď.

„Hmhmh,” kuckala som a nevedela chytiť správny dych.

„Dobre, ty už tu nehraj na mňa divadlo a hovor,” nástojila, ale aj tak sme sa nezdržali smiechu.

„Zuzička moja, to, čo som s ním zažila, sa sexom ani nazvať nedá.”

„A čo to bolo, preboha? Čo ťa znásilnil?”

„Ale nie, ty sprostá! Nebol psychopat, nepamätáš?”

„Pamätám. Tak čo to teda bolo?”

„To som raz prišla k nemu do kanclu, že dáme kávu. Prišiel tam nejaký čorkár so značkovými okuliarmi, tak mi natlačil okuliare. Vidíš, aspoň to mi kúpil,” s jasotom som si spomenula, že aspoň niečo mi po ňom zostalo, lebo kvety zvädli a bombiša sa zjedla.

„Inak pekné imidžové okuliare, sklá bez dioptrie v čiernom ráme. Ako som si tak hovkala v štýlovej žltobéžovej koženej sedačke, usrkávala z kávičky s nasadenými okuliarmi na nose, zdala som sa mu taká sexi, že bol za sekundu vzrušený. Kľakol si predo mňa. To sme sa po prvý raz vôbec bozkávali. Zrazu som len počula, ako si rozopína nohavice. Funel ako parný valec a s hlbokým nádychom a potom výdychom zložil svoju hlavu do môjho lona. Zostala som ako zamrazená. Čakala som, čo bude nasledovať, či bude pokračovanie alebo je to koniec. Pomaly zodvihol hlavu z mojej panvovej časti a nesmelo mi pozrel do očí. Vraj aby som mu prepáčila, ale že on bol zo mňa taký vzrušený, že nevydržal.”

„Čože, tak to je aká sila?! Také čosi sa mi nikdy nestalo.”

„Vidíš, tak mne hej, mne sa stane hocičo.” Zdenka na mňa čučala s vypleštenými očami a otvorenou pusou. Zrazu však otočila hlavu smerom z kuchyne a čučala na Daniela a on na ňu. Keď som si uvedomila v akej chvíli prišiel domov, čo asi tak počul, tak som čučala na neho aj ja. A tak sme na seba čučali všetci traja asi tak pol minúty, keď Dano prvý prehovoril.

„Aj som si myslel, že možno je u nás niekto na návšteve, ale bohužiaľ, už sa stalo.”

„Prepichol si mi gumy?” reagovala Zdenka promptne, zatiaľ čo mne behali hlavou úplne iné myšlienky.

„Nie, to nie, chvalabohu, len som ti ich vyfučal.”

„Ježiš, to som si vydýchla, lebo na nové nemám.”

„Tak to by bolo na moju réžiu, keby som ti ich prepichol. Mohlo mi napadnúť, že je u nás niekto, ale vieš, v tých nervoch, keď som nemal kam zaparkovať, mi to nenapadlo. Som si myslel, že mi nejaký zmrd zase obsadil miesto ako minule.”

„Je pravda, že som to mohla preparkovať, ale neplánovala som, že sa tak zdržím.”

„Nevadí idem ti ich nafúkať, mám kompresor,” hneď sa ponúkol problém, ktorý spôsobil, vyriešiť.

„Super, to budú susedia radi, že im budeš v noci o dvanástej pod oknami bzukať s kompresorom,” dodala som, aby som z jeho odpovede vyčítala jeho postoj a podľa toho posúdila, čo počul.

„No čo už, stalo sa,” odpovedal mi s úplným pokojom.“ Zlato, a pôjdem ešte niečo vybaviť,” oznámil mi nenápadko, že sa ešte mieni vytratiť. Štuchla som do Zdenky, aby som ju upozornila nech vníma, čo mu mienim oznámiť a ako zareaguje.

„Inak, Zdenka bude dnes u nás spať, sme si vypili a nechce sa jej ísť pešo domov, iba keby si ju odviezol.”

„Kľudne nech zostane, ja pôjdem aj tak niečo vybavovať mimo mesta, takže ani neviem, kedy prídem domov. Idem to nafúkať. Čaute,” pozdravil a zabuchol za sebou dvere.

„Čóó, že ako ho poznám?! Rýchlosťou blesku si dokáže vymyslieť robotu mimo domu. Vidíš.”

„Uznávam, máš ho v merku. Ty, ale skoro som skolabovala, keď som periférne zbadala jeho hlavu vo dverách. To v akom okamihu došiel?”

„Aj ja som skoro zinfarktovala. Prišiel ako duch. Hneď mi napadlo, že všetko počul. To bola stotina sekundy. Ale, chvalabohu, mal klapky na ušiach, lebo to by bol iný čurbes.”

„Ježíš, ja by som zdrhla aj cez balkón, keby niečo počul. Fú, to bolo o chlp.”

„To bolo.” Obidve sme si naraz vydýchli.

„Ulej, Anka, lebo toto je stresová situácia.” Tak som uliala, aby sa nám upokojili nervičky.

„Takže kde sme to skončili?” pokračovala Zdenka vo výzvedoch, keď sa upokojila.

„Vlastne nikde, lebo sa to skončilo ešte skôr, ako niečo začalo. Ten bol rýchlejší než Speedy Gonzáles. Zafučal mi do misky svoje a riva riva riva, a bol! Šmitec! Ani som nestihla mrknúť.” Obidve sme sa schuti rozosmiali.

„To by mal dostať medailu za rýchlosť, chlapec,” poznamenala Zdenka a uznanlivo, s úsmevom na perách, si odpila.

„On bol celkovo vo všetkom rýchly. Počúvaj, behom troch týždňov ma stihol pozvať do Paríža na výlet, aby sme sa lepšie spoznali a aby sa on vedel rozhodnúť, či bude so mnou, alebo zostane so ženou. Lebo ona vraj nechce deti a on by ich už veľmi chcel. Ti hovorím úplný magor. Vraj ma zoberie na Eifelovku a do Versailes, vraj je to podľa neho najromantickejšie miesto na svete. A že si nemusím nič brať so sebou, lebo mi všetko kúpi. Ani zubnú kefku nemusím riešiť. A vieš, pri tom množstve zákazníčok, čo mám, sa vždy nájde jedna, ktorá pozná tú alebo toho, a tak som nejakou bočnou cestičkou prišla na to, že jedna z nich, realiťáčka, ho vraj poznala a vraj to bol veľký hajzel, lebo nejaký taký, ktorý sedí na môj popis, takisto odrbal jej kamarátku. Zobral ju do Paríža a tam ju predal. Vraj to bol obchodník s bielym mäsom. Že aká krimi, čo?”

„A to akože bola pravda?”

„Nemyslím si, podľa mňa chcela byť len zaujímavá. Neverím, že by taký verejne činný človek ako on potreboval robiť takéto svinstvo. Hoci, všeličo je možné. Počúvaj, takého chrobáka mi nasadila do hlavy. Ako, tak či tak by som s ním nešla. Po prvé, ani som ho nepoznala, čo keby ma tam naozaj predal a po druhé, čo by som asi tak povedala Danielovi? Že vieš čo, Danko, ja si idem s chlapíkom, ktorého skoro vôbec nepoznám, na romantický výlet do Paríža a ty mi do toho nekecaj, lebo ty si len môj manžel a nemáš mi čo rozkazovať. On si to predstavoval ako Hurvínek válku. Tak som ho odmietla. Celý týždeň sa mi neozval. Po týždni mi od neho prišla správa, že bol so svojou ženou v tom Paríži a že sa rozhodol zostať s ňou, keďže som ho odmietla. Ani len sa mi neunúval zavolať. Na to už nemal. Tak som mu zaželala veľa šťastia, keď sa rozhodol. No nie?”

„No jasné, čo sa mu budeš prosiť. Takých princov môžeš mať na každý prst desať.”

„Jasné, že môžem, čo som béčko?” zasmiali sme sa a s chuťou sa pustili do chipsov, ktoré som medzi rečou nasypala do misky.

„Už si ho viac nevidela?”

„Videla, asi tak po piatich rokoch, a to už mal dve deti. To, že jeho žena nechcela deti, bolo len také bla, bla bla, lebo zhruba po dvoch mesiacoch odvtedy, ako som odmietla výlet do Paríža, mi volal, vraj ako sa mám, a len tak, mimochodom, mi to oznámil ako novinku. Ako sa im v Paríži zadarilo. Odprezentoval sa ako prešťastný otecko. Vraj som mohla byť na mieste jeho ženy ja. Vraj by sa o mňa staral ako v bavlnke, aj o naše krásne deti, lebo by sme spolu mali určite nádherné decká. Vraj môžem ľutovať. Tak som mu odpovedala, že tak mi treba, môžem si za to sama, som sprostá krava, premárnila som si celoživotnú šancu a určite to budem ľutovať do konca svojho života. Chápeš? Ani neviem, čo by som vlastne mala ľutovať. Možno len tie peniaze, lebo o inom znalosti nemám. Len aby neľutoval on, pomyslela som si.”

„Aký bol namyslený. A oľutoval to niekedy?”

„Uhm,” odpovedala som jej s pusou plnou chipsov. „Pravidelne, každé tri roky. Vždy, keď mal slabú chvíľku, tak mi napísal, ako strašne mu chýbam, ako stratil ženu svojho života, ako ho to strašne trápi. Dokonca ma raz aj obvinil, že som voči jeho citom úplne nevšímavá a nechám ho trápiť sa. Sem-tam, keď popíjal vínečko, tak mi volal. Aj v noci, bolo mu jedno.”

„Ty kokso, on je najviac ješitný chlap na svete.”

„To máš úplnú pravdu, Zdeni, a to som si myslela, že Daniel je najväčší sebec. Ale nie! Tento je stokrát sebeckejší.”

„Jeden horší ako druhý. Ty máš ale smolu na tých chlapov.”

„Asi áno. Ty, Zdenďa, čo keby som sa mu ozvala a trošku si ním dvihla ego, trošku vyliečila ubolenú dušu a srdce, ktoré mi Dano zlomil a pošliapal. Aj tak si ma nevšíma, akoby som neexistovala, teraz je úplne pobláznený tou svojou Hubenkou. Len tak, na chvíľu. Čo?”

„Ja neviem, Eli, aby ti to nejako neublížilo,” prejavila Zdenka srach o moju dušičku.

„Zlatko, tak, ako mi ublížil Daniel, mi už nikto ublížiť nemôže. Nemyslíš?”

„Asi máš pravdu. Daniel je unikát a toho len tak ľahko niekto neprevýši.”

„No vidíš, takže neviem, ako by som si mohla ublížiť, alebo ako by mi nebodaj mohol ublížiť Princ, keď k nemu nič necítim. Daniela som milovala, to bolo niečo celkom iné.”

„Máš pravdu. Ale je ženatý?”

„A?”

„Čo ak sa to dozvie jeho žena?”

„Čo? Veď ja s ním nejdem mať vzťah! Môjho muža sa tiež nepýtali, či je ženatý. Koho to v dnešnej dobe zaujíma. Keď nebude chcieť, tak nebude chcieť! Nútiť ho nebudem!”

„Fajn, kedy mu budeme volať?”

„No teda, ty si sa rýchlo chytila toho nápadu.”

„No a?! Načo budeme čakať? Vybavíme to čo najskôr, nech ti náhodou niečo neutečie. Hneď zajtra doobeda mu zavoláš.”

„No nekecaj. Zajtra mu volať nebudem, je sobota. Čo ak bude s rodinou?”

„Aha, vidíš, to mi nenapadlo.”

„Ja nemám na neho kontakt.”

„Tak ho zistíme. Ako sa volala tá jeho firma?”

„Ja si už nepamätám. Je to takmer desať rokov a keď sa mi sem-tam ozval, tak som si neuložila číslo. ”

„Tak buď taká láskavá, spomeň si a ja ho vypátram,” vydala Zdenka nemilosrdný apel.

„Rozkaz, šéfová, ale už by sme mali pre dnešok končiť. Už aj tak nemáme čo piť. Všetko sme vypili. Hanba nám.”

„No a čo! Chcela som sa opiť, tak som sa opila. Hoci nie veľmi, len tak akurát, ale stačí.”

„Tak poďme spať. Zajtra budeme pátrať.”

„Dobre. Nájdem ti na neho kontakt, aj keby som ho mala vyhrabať spod zeme. Na just Danovi! Zato, že ti tak ublížil! Oko za oko, zub za zub! Pomsta bude sladká!” odprisahala mi v ten večer moja krstná mama.

Ten kontakt vypátrala.

APRÍL 2011 – PRINC

„Volaj!” hodila mi Zdenka v pondelok poobede na kuchynský stôl Princovo telefónne číslo.

„Čo? Ježiš, mám volať? A chcem to?” zaváhala som.

„Chceš! Vieš, čo ma to stálo námahy, kým som to číslo zohnala? Musela som si kvôli tebe vymyslieť, že chcem predať byt a že ho chcem predať len cez pána Princa. Inak by mi ho tá jeho pripečená asistentka nedala. Takže volaj!”

„Júj, ja neviem, či som už na to pripravená.”

„Si! Volaj, lebo ti to číslo vytočím sama.”

Naťukám číslo a hodím prosebný, ba priam žalostný pohľad na Zdenku. Tá mi však nekompromisne naznačí, aby som sa ani len neopovážila zložiť.

„Prosím, počúvam.”

Prosím? Počúvam? To ako mi zdvihol? Určite nemá po desiatich rokoch uložené moje číslo. Čo teraz? Spanikárila som a chcela zložiť, no Zdenka mi chytila ruku a pridržiavala mi ju aj s mobilom natlačenú na ucho.

„Dobrý deň prajem, mladý pán. Asi neviete, kto vám volá,” zašvitorila som do telefónu.

„Neviem, neviem,” zašvitoril do telefónu aj on. Vycítil, že nebudem neznáma klientka, ale evidentne ma nespoznal po hlase. Čo sa divím, keď ma tak strašne miloval, ako tvrdil. Ja keby som niekoho tak veľmi milovala, tak si hlas dotyčného zapamätám do konca života. Alebo dobre vedel, kto mu volá, len sa robil chrumkavý!

„On ma nespoznal,” nemou gestikuláciou som naznačovala Zdenke.

„No a čo. Tak sa mu pripomeň!” nemo mi odgestikulovala.

„Tu Ela.”

„Ela?” zanôtil a nastalo ticho. Trápne ticho. Naznačila som Zdenke palcom nadol, že je to v prdeli. Nemala som mu volať. To je trapas! On si ma nepamätá. Chytala som sa voľnou rukou za hlavu. Už som chcela zložiť, že to je omyl, keď som započula zo slúchadla jeho „Elkááá!” Vydýchla som si a klesla na stoličku ako po namáhavom výkone.

„Ahój, kráska. Ako sa máš? Môžem ti nejako pomôcť? Lebo určite mi nevoláš len tak.”

„Nie, nie, práveže ti volám len tak, ako sa máš?” hlas mi neviem z akého dovôdu preskakoval do fistule ako pubertiakovi.

„Bóže, aký som rád, že ťa znova počujem. Kedy ťa uvidím?”

Ako obyčajne, rýchlejší ako svetlo. Hneď ide na vec. Načo by so mnou rozvíjal debatu o ničom. Len tak, zo zdvorilosti. Opýtať sa na zopár frázičiek a až potom ma chcieť vidieť.

„Nuž, zase si rýchly!”

„Zlatko, veď ma poznáš. Načo strácať čas. Život je krátky a prečo si nedopriať vidieť takú príjemnú osôbku, ako si ty, poklad. Tak čo, kedy mi dopraješ tú rozkoš, aby som ťa mohol po toľkých rokoch objať? Zajtra?”

„Ten najrýchlejší z rýchlych,” zanôtila som Roba Grigorova.

„Prídem za tebou. Kamkoľvek!”

„To mi je jasné. Daj mi čas na premyslenie.”

„Nepremýšľaj! Spontánne povedz prvé, čo ti napadne.”

„Ok, tak symbolicky v Poluse? Tak ako pred deviatimi rokmi?”

„Jasné, ty moje múdrunké dievčatko. Takže zajtra o dvanástej v Poluse pri eskalátoroch, nech sa história zopakuje. Veľmi sa teším. Maj sa, moja.”

„Ahoj, aj ty sa maj. Zatiaľ.”

„Fu,” Zdenka si vydýchla za mňa.

„No ti poviem, že som v jednej chvíli chcela zložiť. Som myslela, že sa prepadnem pod zem. Ja som ale trapka. Ja zavolám chlapovi! Videl toto svet? To aká som zúfalka? Strašné so mnou.”

„Nemeľ! Čo strašné s tebou! Len si to vzala do vlastných rúk. To je celé. Takže zajtra v Poluse.”

„Ja to asi zruším. Zavolám mu a poviem, že mi do toho niečo prišlo.”

„No určite! Neopováž sa! No to rande pôjdeš a hotovo! Nevymýšľaj!”

„Tak dobre, pôjdem. Veď o nič nejde. Nechápem, čo som taká roztrasená.”

„Zajtra sa pekne načančáš a pôjdeš. Som zvedavá už teraz. Zajtra mi hneď podáš hlásenie, či bolo rande adekvátne mojej snahe vypátrať číslo. Rozumeno?”

„Rozkaz, šéfová!”

„Čaká nás dobrodružstvo,” zajasala Zdenka, objala ma a vtisla pusu na líce. Tešila sa, akoby to rande bolo jej. V podstate bolo. Veď ho vybavila ona. Nebyť jej, tak sa najskôr ani k číslu nedopátram.

Ja, technický antitalent.

* * *

Rande bolo takmer rovnaké ako pred rokmi. Nahodený elegán s ružou v ruke s úklonom bozkáva ruku peknej brunete. To ako mne. Akoby zastal čas. S jediným rozdielom. Boli sme o deväť rokov starší, vyzretejší. Ja pochudnutá od niekoľkoročných stresov, on pochudnutý od toľkej práce. Porozprával mi, ako honobil, honobil, až ho to honobenie položilo. Tak si povedal, že stačí. Preľakol sa až tak, že sa začal viac venovať sebe samému. Začal sa viac venovať aj deťom. Možno by chcel aj žene, no tak sa navzájom, kvôli jeho práci a nedostatku pozornosti z jeho strany, odcudzili jeden druhému, že si každý žil svoj život. Spájali ich len deti. Ja som sa zase zdôverila, ako nám to s Danom neklape už dlhšie, ako si narazil mladé šteňa a ja som už na to všetko rezignovala. Priznala som sa aj k tomu, že som ho v podstate kontaktovala zo zištných dôvodov.

„Chcela som si pozdvihnúť ego a potešiť dušu,” priznala som svoj skutočný zámer, prečo som ho po tej dlhej dobe, keď už takmer na mňa zabudol, kontaktovala.

„To je dobre. Takto to malo byť. Stretli sme sa v pravý čas. Obaja si potrebujeme potešiť dušu. Tvrdo som makal, tak si to teraz užijeme,” skonštatoval.

Tak sme užívali. Samozrejme, podľa jeho pracovného harmonogramu, lebo ešte stále bol zavalený prácou, keďže začal byť činný aj v inej sfére. Jeho ambície smerovali o dosť vyššie, ako siahala moja vedomosť.

Ani som si, pravdupovediac, nevšimla, v aký dátum som ho kontaktovala. Znova ďalšia zhoda. Presne týždeň pred mojimi narodeninami.

„To sú znamenia,” napadlo mi, keď som v deň svojho sviatku nasadala do Danovho auta a išla týždeň po prvom rande na slávnostný obed s mojím novoobjaveným ctiteľom.

Nahodila som sa, až som v Danovi vzbudila podozrenie.

„Čo ideš na lov?” neodpustil si poznámku.

„Prečo by som mala ísť na lov? Zdenka ma pozvala na obed, mám narodky. Tuším si zabudol.”

„Nezabudol, do večera času dosť. Dobre vyzeráš, máš dobré auto. Moje! Len aby si si nečapla nejakého Zdenka!” pozrel na mňa výstražne.

„No nie, ty si sa prebral! Spomenul si si, že ešte máš ženu!“ vrátila som mu jeho sarkazmus. „Ty si si chcel vymeniť auto, nie ja. Vráť mi moje a nemusíš mať blbé poznámky! Aj na môjho Hansiho (tak volám svojho štvorkolesového tátoša) by som ulovila Zdenka! A, mimochodom, keď si ulovím, tak bude mať prinajmenej také auto ako ty! Ak nie lepšie! Ti garantujem!” Uvedomovala som si, že Princ má určite dobrý vágen, len som nevedela, akej značky, tak som si mohla vyskakovať. Dano mi len pohrozil prstom a usmial sa na mňa. Zvihla som ruku na pozdrav a odfrčala som, aby do mňa nebodaj viac nerýpal. A nerýpal, ako sa neskôr ukázalo.

* * *

Stretnúť sme sa mali v reštaurácii hotela pri jazere, na druhom konci mesta. Snažila som sa zaparkovať, keď vtom mi zahatilo cestu presne take isté auto, tej istej farby ako to, v ktorom sedela moja maličkosť.

Bavoráky sa na seba mračili.

„Si slepý, ty magor?” skôr než som si stihla uvedomiť, kto je vodič, som naznačila gesto, ktoré vyjadrovalo môj bojový postoj. Bol to môj Princ. S úsmevom mi naznačil prednosť.

„Máte pekné auto, slečna,” vypotil namiesto pozdravu, medzi rečou, ako čosi hľadal na zadnom sedadle.

„Aj vy, mladý pán,” odpovedala som mu s grimasou na tvári, pretože som si uvedomovala ďalšiu zhodu. Hm, také isté autá! To je na millión percent znamenie. Ale čoho?

Autá tejto značky pôsobili veľmi drsne. Preto si ich zrejme kupovali chlapi, ktorí si potrebovali zdvihnúť ego. Alebo takí, ktorí ho mali dosť vysoko, len si potvrdzovali svoju nadradenosť. Nevidela som v tej zhode žiadnu spojitosť. Možno len toľko som si mala uvedomiť, že obaja sú podobné typy. Veľa podobných genetických znakov mi malo zapnúť kontrolku, aby som prišla na to znamenie. Obaja špinaví blondiaci, obaja bledokožci, obaja mi rovnako voňali, obom sa páčili rovnaké typy žien, rovnaké značky áut. Obaja boli rovnakí sebci. Lenže ani jedno zo znamení mi nespustilo alarm. Každé z nich ukazovalo iným smerom. Podľa zhody dátumov som nadobudla presvedčenie, že naozaj bude tým princom, ktorý ma prišiel zachrániť. Hoci nie na jednom, ale s dvestoosemdesiatimi koňmi pod kapotou. A práve tie kone, pod takou istou kapotou, mi mali naznačiť, že nie je dobré púšťať sa tou istou cestou, len z opačnej strany. Akonáhle som zbadala úsmev za veľkou kyticou, moje pochybnosti v znameniach sa rozplynuli. Už som verila len tým znameniam, ktoré mi naznačovali, že sa tou cestou mám vydať. Pamätal si dátum môjho narodenia aj po tých rokoch. Veľké plus!

„Ešte som si k tvojmu sviatku dovolil takú maličkosť,” podával mi škatuľku zabalenú v červenom papieri. Bola tam voňavka, ktorú som síce nikdy nepoužívala, no jemu ma táto prenikavá vôňa pripomínala.

Nadobro ma v to poobedie očaril, hoci nie natoľko, aby, som mu podľahla na všetkých frontoch. Možno to spôsobil ten výnimočne slávnostný pocit, možno to spôsobilo, že som sa cítila nesmierne krásna, sexi a hlavne dôležitá. Dával mi pocítiť, že som. Možno to bolo tým, že som sa dávno takto necítila a všetky tie pocity mi jednoducho chýbali. Bola som v siedmom nebi, no nie zas natoľko, aby som nevedela reálne uvažovať a reálne odpovedať na ponuku, aby sme náš vzťah spečatili v hotelovej izbe.

To zase pŕŕŕ!

Zase rýchly!

Na také čosi som bola nohami príliš pevne na zemi.

Nemusíme zase skákať bungee jumping.

Na to máme ešte čas!

Všetko pekne po poriadku.

Keď pánboh dá, aj na to príde.

Prišlo.

* * *

Môj neutešný život nadobudol iný rozmer. Princ ma nadobro vytrhol z mojej stagnácie. Znova som pocítila, že žijem. Dal mi krídla a ja som znovu našla svoj zmysel. Do žíl sa mi vliala nová krv. Svet začal byť farebný a voňavý a každý deň sa mi zdal byť slnečnejší a krajší. Znovu som mala chuť byť krajšou, sexi, žiadostivejšou. Mala som pre koho. Ktosi ma znovu obdivoval, komusi na mne záležalo, niekto ma rešpektoval, chcel so mnou tráviť voľný čas, bola som pre niekoho dôležitá.

Pre môjho Princa na striebornom bavoráku.

Hoci som na prvé rande išla s tým, že si chcem zdvihnúť ego a pohladiť dušu, zaláskovala som sa ako šibnutím prútika.

Prečo by nie?

Bol to pohľadný chlap, s príjemným vystupovaním, s dobrým vkusom, s postavením, plnou peňaženkou.

Ktorá by takého nechcela?

Mal jedinú chybu!

Manželku a deti.

Tváril sa však, že to problém nie je a ja som to absolútne neriešila. Vraj s manželkou žijú naoko, len kvôli deťom. Mala by som mať výčitky, že rozbíjam rodinu, beriem otca deťom, muža žene. Napriek tomu som mu na jeho tliachy skočila ako ryba na háčik. Zrazu boli moje zásady ta-tam a to, kvôli čomu som nenávidela Mršku aj Hubenku a všetky ostatné rozbíjačky rodín, mi bolo úplne jedno. Absencia záujmu o moju osobu bola taká silná, že som na totálku ignorovala nejaké negatívne pocity. Vedela som, že by som mala v tomto prípade rešpektovať aj zásady, aj výčitky.

Nerešpektovala som!

Kvôli mne tiež nikto výčitky nemal.

Tiež mi rozbili rodinu, zobrali otca dcére, mne muža, a nikto si to nevyčítal.

Koniec-koncov, nešla som si ho brať za muža!

Tak aké výčitky?

Náš začínajúci vzťah mal takmer kozmickú rýchlosť.

Trávili sme spolu každú jednu voľnú minútu. Nevynechali sme jediný deň. Keď sme neboli fyzicky spolu, viseli sme na mobile, alebo na nete. Keď som ochorela, nerobilo mu problém sadnúť do auta, prísť za mnou spod hradu na perifériu mesta s plným košíkom ovocia, medikamentov a fľašou bylinného likéru, len aby som čo najskôr vyzdravela a mohla mu venovať svoj čas. Inokedy zas prišiel len tak, aby ma potešil velikánskou slnečnicou, pretože som mala veľa práce. Keď som si chcela spraviť poobedie s Nikou a zahlásila som mu, že v nedeľné popoludnie sa budem venovať jej a pôjdeme do kina, nenápadne vyzvedel, kde a o koľkej hrajú náš film, deti naložil do auta a šiel. Čo na tom, že bol s titulkami a také malé deti ich určite nestíhali čítať. Nič to. Keď som ho zbadala pri kase, neverila som vlastným očiam. Dobehol, len aby ma videl.

Na krátku chvíľu.

Na diaľku.

Prišiel kvôli mne!

Bola som dôležitá!

Dano šiel so mnou do kina z povinnosti, aby sa nepovedalo, že so mnou vôbec netrávi čas. Robil to asi tým štýlom, že najprv ofrflal, akou sú pre neho dve hodiny strávené so mnou v kine strata času, ale zas aby nevyzeral, že ma má úplne na saláme, tak ma tesne pred začatím filmu vyzdvihol z domu a hneď po skončení zas pekne krásne doma vysadil.

Tento kvôli mne z domu utekal.

Chodili sme na kávičky, na obedy, na prechádzky, krátke výlety do okolitých miest. Dokázali sme spolu hodiny predebatovať. Vlastne ja ani nie. To skôr on bol rečník. Dokázal do hĺbky rozobrať každú jednu nadhodenú tému, na problém mal vždy poruke viac riešení a riešenia mali viac alternatív. Dokázal krásne plánovať našu budúcnosť, chválil môj vkus, ako by som nám krásne nadizajnovala náš spoločný domov, aká som múdrunká, aká som krásna a aké by sme mali geniálne deti, pretože by boli krásne a múdre po mne a prezieravé a strategické po ňom. Postavil nám vzdušný zámok, len, žiaľ, neviedla k nemu žiadna cesta. Tá bola zatiaľ v nedohľadne, zastretá hmlou našich momentálnych životov.

Iskrilo to medzi nami, kdekoľvek sme boli. Či sme sa viezli v aute, či sme sedeli na káve, na drinku, či sme obedovali alebo sa prechádzali po zámockom parku. Po vyše dvoch mesiacoch nášho vláčenia sa za ručičky nadobudol Princ presvedčenie, že by sme sa už mali prestať hrať na zamilovaných z filmu pre deti a dať nášmu vzťahu prívlastok „mládeži neprístupné.” Akciu vzal do vlastných rúk, spôsobom jemu vlastným.

Kde na to je, tam sa robia veľké gestá. Nech to stojí, čo to stojí, musí gesto splniť účel, aby bol výsledok uspokojivý.

Prijatá správa – PRINC: „Pozývam ťa na obed, princezná. Sprav si na mňa dnes aspoň tri hodiny času, prosím.”

Odoslaná správa – JA: „OK, o dvanástej zaparkujem na tvojom mieste. Pa.”

Najrýchlejšia dohoda na svete.

O dve hodiny som nastajlovaná parkovala na dohodnutom mieste.

„Babulík, chcel by som ti len povedať, že si najúžasnejšia žena, akú som kedy stretol a som šťastný, že som mohol vstúpiť do tvojho života. Nech sa to medzi nami skončí akokoľvek, vedz, že si ťa veľmi vážim a mám ťa nesmierne rád,” vyznával sa mi môj Princ zo svojich citov, na vyhliadke bratislavského Ufa. Neskutočne krásny slnečný deň, nádherný výhľad, vánok pohrávajúci sa s mojimi vlasmi umocňoval túto romantickú chvíľu. Pomaly som sa rozlievala na kolomaž.

„Aby si mala na mňa spomienku, keby sa náhodou naše cesty rozišli, som si dovolil maličkosť. Je to jediný kus svojho druhu. Unikát. Viac ich na svete nie je. Bol vyrobený len jediný kus a máš k nemu aj certifikát,” podával mi lesklú drevenú škatuľku.

Hľadela som na neho ako teliatko, s ústami otvorenými dokorán, úplne odzbrojená jeho osobnosťou a štýlovým vyznaním. Pobádal ma, aby som škatuľku otvorila.

„Čo to, preboha, môže byť? Jediný kus svojho druhu, s certifikátom?” Zvedavá myšlienka mi hlodala mozgovú hmotu. Išla som zvedavosťou umrieť, no napriek tomu som si dávala načas, pomalinky darček otvárala, aby som si vychutnala túto jedinečnú chvíľu vysoko v oblakoch.

„Tie žlté kamienky sú zafíry, tie priezračné sú brilianty a celkom ich tam je deväťdesiatdeväť. Vsadené sú do bieleho zlata v jedinečnom dizajne,” opisoval mi tú nádheru, ktorá ma oslepovala v jase slnečných lúčov. Nemo, so slzami v očiach, som prikyvovala. Nežne ma vzal za ruku a hľadiac mi do očí mi ten skvost navliekol na prst. Pobozkal ma na líce a perami mi zotrel slzu, ktorá mi po ňom stekala. Akoby ma žiadal o ruku, ibaže bez slov. Veľké gestá dokážu položiť na lopatky aj inak silné ženy. Nielen také zanedbávané žieňa, ako som bola ja.

„Zaslúžiš si byť šťastná.”

Bola som!

V tom momente som sa cítila ako najmilovanejšia žena na svete. Počas obeda, keď som z výšky Ufa hľadela na starú Bratislavu, som dospela k záveru, že si aj on zaslúži jedinečnú odmenu, ktorá je tiež unikát. Jediná medzi miliardami perál na tomto svete.

Zaslúži si perlu!

Perlu z mojej mušličky.

* * *

„Babuľka, idem na súťaž do Klagenfurtu v Nemecku. Prihlásim aj teba? Mňa už Dorota prihlásila,” položila mi Ivanček znenazdajky otázku, len tak, medzi prácou.

„Čože? Veď to je medzinárodná súťaž. Si trúfaš?” dosť ma prekvapila svojím oznamom.

„Čo ja viem, či si trúfam... Určite nevyhrám, ale aspoň sa zúčastním. Poď, budeme mať výlet a aspoň na chvíľu vypadneme. Veď nemusíme chodiť len na majstrovstvá Slovenska.”

„Pravdu máš. A kedy to je?” Upútala moju pozornosť.

„Chichi,” zachichotala sa ako malé decko, keď niečo vyparatí, „otýždeň.”

„O týždeň? To si nestihnem ani nič naskúšať a možno ani modelku zohnať! To si mi nemohla povedať skôr?”

„To nie ja som na vine. To Dorka ma tam prihlásila a mne len tak teraz napadlo, či by si nechcela ísť aj ty s nami.”

„Pekné od teba, že si si na mňa spomenula. Trošku neskoro, nemyslíš? A okrem toho, vždy chodíme spolu, tak prečo si si na mňa nespomenula hneď? Kedy ste sa prihlásili?”

Súťaže v bodypaintingu boli naše hobby a vždy sme chodili súťažiť spolu. Bolo to naším spestrením všedných dní a boli sme si jedna druhej povzbudením. Trávili sme spolu každý deň v práci. Boli sme si blízke ako sestry narodené v rovnakom znamení, ona o dva dni a desať rokov neskôr ako ja, no napriek tomu vekovému rozdielu sme si nadštandardne rozumeli. Ona zdieľala so mnou moje problémy, ja s ňou tie jej. Odreagovať sme sa vedeli pri maľovaní na telo a jedna bez druhej súťažiť nešla. Takže ma zarazilo, že prihlásenie sa do medzinárodnej súťaže neriešila aj so mnou. Je pravda, že som nemala ambície ísť na takú prestížnu súťaž, kam chodili výťazi štátnych súťaží, no aj tak ma jej rozhodnutie ranilo. Ja by som s ňou rátala.

„Chichi,” znovu sa zachichotala ako malé decko, no to si už bola vedomá, že vyviedla neplechu. „Pred dvoma týždňami,” odpovedala mi krčiac plecami.

„No pekne si sa na mňa vybodla. To ti ďakujem,” hrala som nadurdenú, aby mala trošku výčitky svedomia.

„Prepáč. Ja nie náročky. Veď ma poznáš. Tak nejak to vyšlo,” hodila na mňa svoj smutný haskiovský pohľad. To dokázala originálne.

Popritom, ako som sa durdila, mi napadol geniálny plán.

„Tak dobre, Pipi. Pôjdem aj ja, no súťažiť nebudem! To by som sa už nestihla pripraviť a na poslednú chvíľu modelku nezoženiem. Ale čo by sa stalo, keby som išla s Princom? Hm?”

„Mne nič. Mne to len vyhovuje. Aspoň budeme mať niekoho, kto sa bude o nás starať. Budete nám nosiť jesť, kávu, koňak. A tak,” líškala sa mi, aby odčinila svoje faux pas. Vzala som ju na milosť.

„Super! Sa teším. To som veľmi dobre vymyslela. Aká som ja geniálna.“ Uznanlivo sme obidve s úsmevom pritakávali hlavami, samy so sebou spokojné.

Keď som svoj super nápad povedala Princovi, bol šťastím bez seba. Nevedel sa dočkať piatkového skorého rána.

Tiež som zo začiatku bola nedočkavá, no keď som si predstavila, ako a kedy budem pri ňom vykonávať potreby, prišlo mi zle. Ja a moje fóbie. Raz ma z nich šľak trafí.

„Mňa za tie tri dni roztrhá. To vám garantujem!” s hrôzou som s dievčatami, v skorom rannom tichu, rozoberala základné ľudské potreby.

„Si myslíš, že v živote nepočul ženu si uľaviť?” oponovala mi Ivanček.

„Možno hej, ale mňa nebude. Kdeže by som si ja pred ním prdla?! To nech ma radšej roztrhne. Prisahám, však by som sa prepadla od hanby. A už vôbec neviem, čo budem robiť, keď budem musieť ísť na veľkú. To si asi niečo vymyslím a pôjdem na hajzle v nejakej reštike, alebo ja neviem čo.”

„Ty nie si normálna! Keby som mala mať z týchto vecí takú fóbiu ako ty, tak v živote nemám chlapa,” vydýchla Miša, modelka, so smiechom cigaretový dym do chladného ranného vzduchu.

„Baby, a ešte mám normálne strach aj zo sexu. No čo vám poviem. Nerobila som to, už ani nepamätám, a to, čo som raz dávno robila s ním, pred desiatimi rokmi, si pamätám len dosť matne. Za veľa to nestálo, tak dúfam, že teraz bude!”

„A ak nie, aj tak dobre. Aspoň máš výlet,” poznamenala Iva.

„Hm, aspoň výlet,” skleslo som povedala, keď v tom s hukotom dorazil môj výletník na dohodnuté miesto.

Výlet bol úžasný!

Úžasný?

Fajn!

Fajn?

Hm, asi áno.

Podľa toho, z ktorej strany sa to vezme.

Mesto bolo nádherné, atmosféra úžasná, hotel noblesný, v barokovom štýle. Ako v rozprávke. Aj Princ bol pozorný. Kúpil mi všetko, po čom mi duša zapišťala. Dobrôtky, mlsnôtky, pitíčko, papanie, mačacie šperčičky, šatičky, botičky.

Vlastne, botičky nie!

Tie som mu nedovolila kúpiť. Staré cigánske príslovie ma brzdilo. Nemohol si ma predsa zobrať za ženu, keď už jednu mal.

A môj rozvod?

Odpočíval v zásuvke.

Zatiaľ!

Napriek všetkej pozornosti som sa stále cítila akási nesvoja, akosi cudzo. Akoby mi čosi vo vnútri vravelo, že k sebe nepatríme.

Prvé dva dni boli super, ale v ten tretí mi pochybnosti začali nahlodávať myseľ.

Prečo sa mi zrazu do mozgu nasťahoval ten pochybovačný pocit?

Zrazu tam bol!

A bol stále silnejší a silnejší.

* * *

„Som doma. Večer máme scuk u mňa. Účasť povinná. Dávam do pľacu len malého ferka, keďže zajtra ideme do práce. O siedmej vás čakám,” rozposlala som kompetentným dievčatám, ktoré si mohli dovoliť pripomienku k môjmu dobrodružnému vzťahu, správu.

„Jój, baby, nie veľmi dobré,” krčila som nosom a dávala najavo svoju nespokojnosť.

„Niéé?” takmer zborovo zaspievali svoju otázku Anka s Belou.

„Čo presne bolo nedobré?” usrkla si Bela decentne z fernetu.

„Presne neviem. Ono celkovo to bolo na milú Jarmilu.”

„Všetko? Aspoň niečo muselo byť dobré!” zahriakla ma Anka.

„Áno, bolo! Všetko okrem sexu. Ten, podľa môjho pocitu, úplne zle! Naplnila sa moja obava. Nebolo to síce také zlé, ako úplne prvýkrát, pred rokmi, ale…” len som krútila hlavou.

„Ty vole, tak toto som ešte nezažila. Veď sa už vyjadri, nech tomu trošku rozumiem. Nestanoval?” strácala trpezlivosť Bela.

„Stanoval.”

„Tak čo potom?”

„Taký chutný chlapček,” chválila Anka Princa, „čo bol sprostý hulvát, sebecký? Či?”

„Nié! Síce, sebecký možno aj hej, ale dobre, o to by nešlo. Aby som to správne definovala… Nevedel to! Okrem iného.”

„Nevedel?” začudovala sa Belka.

„Proste nevedel. Na nečisto, keď sme sa muchlovali len tak, bez postele, sa to javilo byť fajn. Ale v posteli…” záporne som krútila hlavou a ukázala palec nadol.

„Úplne?”

„Úplne. Absolútne nič som nestihla, ani len sa poriadne vzrušiť, lebo pol minúty bol hore a pol minúty zase dolu. Za päť minút bol hotový a cakum prásk, aj s predohrou, ktorá bola, mimochodom, strašne trápna, taká nastrojená, celý ten akt trval približne desať minút. Nech nežeriem – pätnásť. Ešteže som taká dobrá herečka a zahrala som dôveryhodné divadlo, nech sa chlapec netrápi, lebo mne by to trvalo večnosť, keďže som nič, čo by mi mohlo spôsobiť orgazmus, necítila. ”

„Ále, prvýkrát to býva väčšinou o ničom. To sa vycibrí, neboj,” utešovala ma Bela.

„Ale veď hej! Myslím, že si ho dokážem vycvičiť,” prikývla som.

„A čo znamená to – okrem iného?” doplnila Anka.

Vztýčila som malíček a s otrčeným pyštekom som na nich hodila smutný výraz.

„Nié!” padla im sánka. „Až tak?”

„Uhm,” smutne som prikyvovala.

„Taký veľký chlap? A taký malý?” neskrývala Bela svoje prekvapenie.

„Nó, dosť!”

„Neboj, Babuľka, veď sa hovorí, že aj malý šašo zahrá veľké divadlo,” chlácholila ma Anka.

„Nie! Nezahrá! Myslím, že nezahrá,” rezolútne som krútila hlavou, „ak aj hej, tak to bude pekne dlho trvať!” oponovala som jej.

„Tak mu daj čas.”

„Dobre, veď mu dám. Otázne je, koľko? Za akú dobu ho ja dokážem naučiť a za akú dobu to vstrebe. Zdá sa byť učenlivý, len či bude chcieť. Koľko mu bude trvať, kým príde na to, ako to mám rada? A či vôbec na to príde. Sama vieš, čo to robí so vzťahom, keď sex nefunguje. Poznáš to najlepšie. Ty vieš žiť s mužom bez sexu, ale ja nie. Neviem s niekým žiť ako kamarátka. To môžem s tebou a nie s mužom, ktorého ľúbim. A zas, keď už mám podržať, tak aj ja chcem z toho niečo mať. No nie?”

„Jasné, jasné!” dávala mi Bela za pravdu.

„Môžem ho ľúbiť aj bez sexu, veď ho aj, ale neviem, neviem,” krútila som hlavou, nevedela som si dosť dobre predstaviť, ako to bude fungovať.

„Poviem vám, napríklad druhýkrát to tiež nebolo o nič lepšie. Keďže som nemohla dlho do noci zaspať, lebo sa mi hlavou preháňalo kopec myšlienok, prehadzovala som sa na posteli. Tým pádom som aj jeho rušila zo spánku. Spala som nahá, na bruchu, lebo bolo asi sto stupňov, s hlavou natočenou do opačnej strany, než spal on. Zrazu som len pocítila letmý dotyk, ako mi prechádzal rukou od krížov, po chrbte, až po šiju. Si nádherná v tom mesačnom svite. Máš neskutočne jemnú pokožku, zašepkal do tmy. Znovu som pocítila, ako mi prstami prešiel po zadku. Ticho som čakala, čo bude ďalej. Či sa so mnou ešte pomazná, či ma rozpáli, pripraví si ma.”

„A?” Bela sledovala každé jedno moje slovo.

„A nič. Žiadne maznanie nenasledovalo. Vyliezol na mňa, zafunel mi do ucha a o chvíľu som už cítila jeho ťažké telo na sebe. Ten dvojmetrový chlap ma skoro rozpučil. Pomaly sa zviezol vedľa mňa a zaspal. No a ja som nemohla zaspať až do rána, lebo som nevychádzla z úžasu. Nechápala som, ako môže byť niekto až taký sebec, čo sa týchto vecí týka. Pri hocijakom zvieratku, či to bol psík, alebo mačička, ako jemne vravieval, vedel prejaviť až prehnané empatie, no v tomto – totálne bez citov. Akoby to chcel mať všetko rýchlo, rýchlo za sebou. Bez akéhokoľvek pôžitku.”

„Hm,” zmohla sa Bela len na to, aby mykla plecami.

„Nevadí, naučíš si ho.”

„Neviem, či hej. Na tretí deň sa nechcel už ani len bozkávať. Bolo mi neskutočne trápne. Cítila som sa ako taká štetka. Akoby, keď už dosiahol svoje, som ho už nezaujímala, hoci mi tvrdil, že to bolo úžasné. Že úžasné! Nestihla som sa vôbec prejaviť. Stihla som dva-trikrát zavzdychať, takže neviem, čo považoval za úžasné!”

„Nuž, Babuľka, budeš potrebovať veľa trpezlivosti,” skonštatovala Anka.

„Pri jej temperamente som zvedavá, ako dlho ju to bude baviť!” poznamenala Bela, ktorá vedela, že vôbec neviem byť trpezlivá.

Chcela som byť, veď som bola zaľúbená.

Čo tam po sexe!

Najprv sa nechám zachrániť a potom budem vyučovať.

Nemusím mať hneď všetko!

* * *

Napriek mojej nespokojnosti, čo sa intímnej sféry týkalo, som bola stále nesmierne zaľúbená a vo vťahu s Princom som videla svoju záchranu.

Začal sa viac venovať svojej práci. Tvrdil, že už mal príliš dlhú pauzu a je na čase, aby začal znovu zarábať. Obmedzil naše stretnutia. Už sme sa nestretávali každý deň, ale každý druhý, každý tretí, až sa stalo, že som ho aj týždeň nevidela. Prišli prázdniny a vtedy mi oznámil, že sa naše stretnutia ešte viac obmedzia, pretože sa chce venovať viac deťom. Akceptovala som jeho rozhodnutie. Deti sú deti a prázdniny tiež netrvajú večne. V konečnom dôsledku – bolo leto a tiež som mala svoje aktivity s priateľmi a rodinou.

Začal mi chýbať, čo som mu patrične dávala najavo. Mrnkala som a stále častejšie ho bombardovala správami. Keď dal v jeden krásny letný večer prednosť kamarátovi predo mnou, hoci sme boli obaja slamení vdovci, vybuchla som. Vyčítala som mu jeho nezáujem, vyhováranie sa, ľahostajné, chladné správanie. Napriek mojim výčitkám ma ubezpečoval, že sa nič nedeje, všetko je tak ako predtým, len má viac práce. A keď odišiel do Prahy s chalanmi a mňa sa ani len nespýtal, či by som náhodou nechcela ísť s ním, aj keď sa dušoval pri každej jednej zmienke o Prahe, že s ním jednodochu ísť musím, uvedomila som si, že sa predsa len niečo deje. Darmo ma presviedčal, že nie.

Lámala som si makovicu a snažila sa prísť na to, kde som asi tak mohla urobiť chybu.

„Ivanček, asi som ja na vine. On sa ma asi v tom Nemecku zľakol. Vieš, čo som mu tam vyviedla?” zverila som sa Ivke, totálne zdrvená z toho, že môj záchranca o mňa nejaví záujem.

„Čo si mu vyviedla, preboha?”

„No vieš, on ti mal bobra! Tak som ho oholila. Mojou žiletkou.”

„Ty si pripečená. Prečo?”

„Nehnevaj sa, v dnešnej dobe mať bobra. Fuj, hnus! A okrem toho som musela! Pri tej jeho maličkosti sa v tej húštine úplne strácal. Takto bol aspoň na pohľad väčší. Chápeš.”

„Nemyslím, že by to bolo kvôli tomu,” s úsmevom mi odpovedala.

„Ty ale nevieš, že na tretí deň mal alergickú reakciu. Tak mu zreagovala pokožka, nezvyknutá na holenie, ešte k tomu používanou žiletkou, až mal rozkrok plný zapálených, hnisavých pupákov. Vieš, ako ho to muselo bolieť a svrbieť, chudáka, keď sa mu na druhý deň začali predierať tie oholené chlpy na svetlo božie?” tvárila som sa previnilo, zdržiavala som smiech, a keď sa Ivka začala schuti smiať, pridala som sa k nej.

„Ty nie si len pripečená, ty nie si normálna. Si z chudáka urobila lazara. Sa nečuduj, že nechcel trtošiť, keď ho to bolelo.” Ľutovala ho, no napriek tomu nebola schopná prestať sa smiať.

„Ále čo by, veď mu to zreagovalo až na tretí deň. Tak čo tie dva prvé? Nie, to nie je tým. Jednoducho, v posteli to nevie a hotovo. O tom som presvedčená. Inak ho ľutujem, lebo podľa mňa je to najchudobnejší chlap na svete. Veď on si to vlastne nevie užiť. Chápeš? To je smutné!” Obidve sme sa tvárili veľmi vážne, no aj tak nám hral úsmev na perách.

Zo dňa na deň som však bola smutnejšia a smutnejšia a vôbec som nemala dôvod na úsmev. Mala som potrebu sa s ním porozprávať.

Chcela som vedieť, čo sa deje.

Takto sa to predsa nemôže skončiť.

Nemôžem predsa takto rýchlo stratiť svoju záchranu.

Keď sme spolu volali, stále ma ubezpečoval, že sa nič nedeje, len trošku viac pracuje, stále ma má rád a určite si na mňa nájde čas a čo najskôr sa stretneme, lebo už mu aj ja chýbam. Na stretnutí sa tváril ako pán tvorstva, pán nedotknuteľný, nedosiahnuteľný, pán dôležitý. Bavil sa so mnou, akoby sme boli na obchodnom rokovaní, akoby som bola jeho klientka, obchodná partnerka a nie parterka osobná. Pochválil ma síce, že som krásna, no totálne bez citu. Vecne, ako svoju asistentku, keď si do práce navlečie novú sukňu. Za celý čas sa ma nedotkol. Ubezpečil ma, že určite bude mať veľa práce a navrhol, že by prenajal byt a stanovili by sme si čas stretávania sa. Napríklad vždy o siedmej v utorok a vo štvrtok a boli by sme spolu.

A to sa zase dotklo mňa!

Vysvetlila som mu, že nie som práve typ na utorky a štvrtky ani na stredy a piatky. Vysvetlila som mu, že nechcem byť len jeho matrac, na ktorý si bude líhať len v čase ním určenom a žobroniť o trochu jeho lásky. To robím doma a nemusím aj mimo domova. Vysvetlila som mu, že s ním chcem mať normálny vzťah, do ktorého ma navliekol a z ktorého sa on sám snaží vyvliecť. Že ho mám rada a nechcem, aby sa to skončilo. Nie teraz, keď ho potrebujem.

On mi zasa vysvetlil, že ma má rád, no má dva záväzky, ktoré má radšej ako mňa. Preto nemôže so mnou riešiť vzťah, aký by som chcela. Vysvetlil mi, že pochádzame z rozdielnych pomerov, každý máme iné priority a hodnoty a on nechce žiť môj život.

Nechce žiť môj život!

Čo to je za nezmysel!

Nadšene sníval, ako by sme spolu bývali, aké by sme mali deti, a zrazu nič z toho nechce.

Ja som o tom nesnívala!

Ja som sa za neho vydávať nechcela!

Chcela som sa len záchrániť!

Boli to jeho sny, ktoré s ľahkosťou púšťal do éteru a nenapadlo mu, že by som to mohla nebodaj brať vážne. Stálo ho to kopec námahy a peňazí, kým ma oblbol, a zrazu, keď dosiahol svoje a ja som ho začala brať vážnejšie, než bolo moje pôvodné rozhodnutie, si to rozmyslel len preto, že sme každý z iného cesta?

Načo tie veľké gestá?

Len nato, aby ma dostal do postele?

Úbohé!

Už vtedy, keď mi tak veľkolepo daroval ten prsteň na streche Ufa a ja som bola z toho na totálku unesená, vedel, ako to medzi nami dopadne. Rátal s tým, že hneď, ako ma dostane a ja sa do neho zaľúbim, bude mnou manipulovať.

Každý utorok a štvrtok!

Prerátal sa, chalan.

On musí byť z inej galaxie, mimozemšťan jeden.

U nich hore sa to zrejme takto nosí. Asi si ma pomýlil so skromnou študentkou. Zabudol, že ja už mám vyštudovanú vysokú školu života a pre mňa je takýto index, ktorý mi on ponúkol, neuspokojivý.

Ja nebudem hosteskou na bankete jeho života!

Ja potrebujem záchranu!

Ja nemám čas a ani chuť chodiť ďalej do školy.

To si radšej budem hosťovať na vlastnom bankete a čakať, kým skončí.

A on skončí!

Raz určite.

Tak ako sa skončil tento krátky letný žúr.

V jedno ráno som sa vychystala na stretnutie s ním, dorazila som do kaviarne a jeho nikde. Hneď som mladému pánovi zavolala.

Bol nedostupný!

Normálne ma odfajčil.

Že sa ja naňho nevybodnem.

Nebudem si ja už kvôli žiadnemu chlapovi ničiť nervy.

Koniec!

Záchrana sa nekoná a záchranná akcia sa končí bez zdaru.

Už je pasé, pán urodzený!

Jeho veličenstvo maličkosť!

Nech si rozkazuje poddaným na svojom zámku, ja nepatrím do jeho „podzámčí”. Rozhodnutie uzavrelo príbeh s názvom „stalo sa“.

Vybrala som sa teda do neďalekého obchodného domu, nakúpiť vonné sviečky do práce. Zahĺbená do myšlienok som pri regáli zrazu započula jeho hlas. Zahmlelo sa mi pred očami a nohy sa mi podlomili. Pomaly som otočila hlavu tým smerom, odkiaľ jeho slová ku mne doliehali. Práve, keď som sa otočila, prechádzal popri mne.

So svojou ženou!

Inštinktívne som sklonila hlavu a modlila sa, aby ma nevidel. Prešiel popri mne, akoby som bola neviditeľná.

Super!

Ďalší, ktorý ma nevidí.

Ja som ale chudera bezfarebná!

Totálne som číra.

Čo som si ja, sprostá krava, nahovárala?

Čo som si myslela?

Že som taká svetová, že by sa nebodaj kvôli mne rozviedol?

Ja naivka blbá.

Dano to tiež neurobil kvôli žiadnej zo svojich princezien.

Tak prečo by to Princ robil kvôli kráľovnej?

Nuž, po tejto skúsenosti som mala vyštudovaný ďalší semester.

Kurva, ale už ma tá škola života nebaví!

Zrazu mi to došlo, ako som ho tam videla cupkať popri ženuške.

Bol koniec!

Definitívny!

Tak ako sa pozvoľna končilo leto, končila sa aj naša letná romanca.

Koniec augusta, koniec nášho vzťahu.

Zazvonil zvonec a rozprávke bol koniec.

Žiadny Princ, žiadna rozprávka.

Tak to malo byť!

Každá rozprávka má predsa happy end. Aj táto mala, hoci ja som to brala ako fiasko. Osud to zariadil tak, aby som to pochopila. Dostala som síce ďalšiu facku, ale to len preto, aby som si uvedomila, že sa nemôžem nechať zachrániť na úkor niekoho iného, komu by to takisto zlomilo srdce ako aj mne. Mala som si uvedomiť, že nie peniaze a moc ma dostanú z môjho začarovaného kruhu. Zas by som len padla do niečieho područia. Možno by tento kruh, do ktorého by som sa vlastným falošným presvedčením o pravosti dostala, bol oveľa bludnejší ako doterajší. Kde sú peniaze a moc, bývajú aj iné priority a prísne ultimáta. A ja predsa potrebujem žiť bez ultimát.

Už nechcem skláňať hlavu pred nikým a pred ničím.

Chcem byť nezávislá!

Rozhodovať sa podľa vlastného uváženia a z vlastného presvedčenia.

Áno, chcem byť zachránená, ale zachrániť ma môže len spriaznená duša.

A tou Princ nebol!

A práveže sa asi budem musieť záchrániť sama.

Nezávisle od inej osoby.

Možno len s niečou pomocou.

Vďaka, Bože, že si ma včas prefackal.

Aj keď to, svojím spôsobom, dosť bolelo.

Ale veď, čo bolí, to prebolí.