Martina Monošová

Miluje nemiluje idem

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Martina Monošová, 2014
Slovak edition © Marenčin PT, spol. s r. o.
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
www.marencin.sk marencin@marencin.sk
Cover © Martina Monošová
Layout © Marenčin Media, s. r. o.
Jazyková úprava Monika Pálušová
ISBN 978-80-8114-395-3 (brož.)
ISBN 978-80-8114-390-8 (ePub)

Venovanie

Túto knihu s láskou venujem našej stratenej generácii

Motto

Život je ako domino: môžeme sa pokúsiť ovládnuť dominový efekt, alebo strávime svoj čas skladaním kociek jednej za druhou podľa tradičných pravidiel a čísel, aké nám poslala náhoda. Z pohľadu kociek vlastne ani jedno nie je hanba...

Martina Monošová

I. Rok 2014, prímorské letovisko v Turecku

1. Kristína

Naštvane som sa hodila na posteľ: tak najskôr musím predsa len zaplatiť ten potupne diskriminačný dvojitý poplatok za celý apartmán, hoci tu budem celý ten týždeň bývať sama iba s Amorkom, a teraz sa tu po dvoch dňoch, kedy som si už konečne zvykla aj na miestnych dovolenkových opaľovačov, objaví ona! Úplne zle! Všetko je úplne zle!

Mám sto chutí nahádzať si veci do kufra a zdúchnuť.

Keby som bola hrdinkou nejakého románu, tak na svojej neskorej dovolenke stretnem niektorú dávnu lásku. Prežijeme zopár horúcich chvíľ v tomto preplatenom apartmáne, zasa sa s niekým zasnívam do budúcnosti, ktorá sa, samozrejme, nebude konať... Napríklad Andrej, ktorý z môjho života tak náhle zmizol... Možno by sme sa po rokoch na všetko pozerali inak... Definitívne sa dáme dokopy, lebo by si v mojej (zatiaľ stále prázdnej) posteli uvedomil, aká som skvelá a ako bezo mňa nemôže žiť. Alebo nie! Najlepšie by som si vedela predstaviť Marcusa. Moja dávna, záhadná láska... Objavil by sa tu v celej svojej vysokej a mužnej kráse – Marcus patril k exemplárom, ktoré nestratia nič zo svojho espritu ani desať rokov po smrti. Teda by som sa nemusela obávať stretnutia s ním hoci aj dnes. Nemal by ovísajúce brucho ani trápne kraťasy. Vedela som si ho predstaviť nielen v najlepšej fyzickej a estetickej forme. Ale, ak by som sa konečne stala hrdinkou svojho vlastného príbehu, objavil by sa tu na prahu môjho apartmánu zrazu zrelý, bohatý a voľný, presne taký, akého som ho vždy chcela. Už vtedy som presne vedela, čo potrebujem. Vždy som to vedela!

No ja musím stretnúť – Andreu! Andreu Procházkovú, moju spolužiačku z gympla!

Nahnevane som tresla päsťou do perín, čo si Amorko vysvetlil ako povel a vyskočil hore ku mne.

Osud má naozaj skvelý zmysel pre humor, keď mi teraz a sem posiela do cesty práve ju. Síce má nový účes, ale je to ona! A to som si myslela, že už som za tým všetkým! Že už sa naozaj môžem zhlboka nadýchnuť a urobiť za všetkým hrubú čiaru...

Znovu som chcela buchnúť po poduške, no ruku som si pritom odrela o peľasť. Zaukla som a Amorko sústrastne štekol. Amorko priskočil ku mne, schúlil sa mi do lona, natiahol krk smerom k mojej tvári, ako napäto vyčkával, čo urobím.

Čo urobím?

2. Andrea

More sa mi dnes videlo pomerne studené, ale napriek tomu som doň vošla, akoby sa nechumelilo. Predsa som tie plavky neprišla iba presúšať na deke a natierať sa opaľovacím olejom! A tamten chlapík po mne celkom už druhý deň pokukuje, hádam ho nesklamem, že som nejaká primadona – a tak do vody vstupujem najdecentnejšie, ako mi vratké dno dovoľuje.

Mám nielen nové plavky, ale aj celkom nový účes. Rozhodla som sa, že je čas konečne začať žiť. Už nechcem, aby ma všetko trápilo, tlačilo, už nie. Prečo by mali mať právo na šťastie len tí druhí? Prečo nie aj ja? A k novému začiatku treba čo-to zmeniť aj v osobných veciach, na osobnej úrovni. Teda som sa nechala ostrihať na taký ten sexi krátky účes, čo sa väčšinou aj géluje a nechala som si urobiť blonďavý preliv. Vždy som sa bála odfarbiť si vlasy, ale teraz, keď už sa musím farbiť tak či tak, je to vlastne jedno. Je s tým rovnako roboty. A prečo neskúsiť čosi nové, kým definitívne uschnem, zostarnem? Veď ešte nemám ani štyridsaťpäť! Ešte nie som skutočne stará!

Na túto dovolenku v Turecku som sa odhodlávala veľmi dlho, ale kolegyňa mi odporučila, že vraj si tu určite nájdem nejakého miestneho opaľovača, čo mi vráti chuť do života, ktorý ma „zobudí“, ako to nazývala. No uvidím. Tamten, čo ma stále pozoruje, určite nie je miestny. Na Turka je príliš blond. Len aby som v posteli nedopadla ako tá blondínka s blondiakom z toho vtipu, lebo blondínka som naozaj len zopár dní. Ešte som si nezvykla.

Trochu som si zaplávala pozdĺž brehu a zdalo sa mi, že piesok mám všade. No netrúfala som si ho vymývať v blízkosti brehu. Voda tu bola príliš priezračná a všade naokolo ľudia s potápačskými okuliarmi. Hlavne chlapi a hlavne tí počernejší. V akejsi knihe z prostredia Dubaja som čítala, že pod vodou onanujú, lebo skrátka nezvládajú nával vášní, ktoré im spôsobujú „uvoľnené mravy odhalených západných žien“. No fuj! A že kto má uvoľnené mravy, úchyli!

Toto mi prebehlo mysľou, keď som pod vodou do kohosi narazila a v priezračnej vode som pod sebou uvidela mužské telo. Ešte tu nebolo hlboko, no na dno som už dávno nohou nedočiahla. Ako to, že som ho v priezračnej vode nezbadala skôr?

Asi si len tak nevinne šnorchloval trochu ďalej od brehu (vážne mi už šibe, keď každého podozrievam z najhoršieho!) a ja som doňho kopla. Neteší ma to, ale, áno, priznávam sa, že som ho naozaj kopla z celej sily, ako som nohami prudko zabrala.

Vynoril sa rovno predo mnou, celý červený dychčal a len čo lapil dych, čosi sa na mňa rozkričal v neznámom jazyku. Dokonca do mňa v tej vode celý vytočený sotil!

„Sorry,“ zosmolila som medzinárodne, zvrtla som sa a okamžite som sa ponáhľala von z vody.

Už sa mi nezdalo, že ma ktosi opaľuje, že robím hrubú čiaru za svojím doteraz prázdnym životom a že začínam nový, skvelý život na tomto prekrásnom mieste. Bola som len nepozorná stará koza, kvôli ktorej sa skoro utopil človek.

... neležala na tom ležadle pri bazéne Kristína? Toto by mi osud hádam neurobil! Hádam nebudem za sprostú, nešikovnú a poníženú až dvakrát denne! Aha, tak o tom by bola tá Šestka Pohárov prekrížená Desiatkou Mečov, čo sa mi pred odchodom objavila vo výklade tarotu!

II. Rok 1987

1. Kristína

Čerešne vo dvore ani nestihli popadať zo stromu, a už sa do nich púšťali škorce. Otec jedného vzduchovkou zastrelil (netušila som, že nejakú má a ani že dokáže čosi trafiť) a toho škorca pribil na výstrahu na kríž ako takého vtáčieho spasiteľa. Zdalo sa mi to odporné!

Mňa náboženstvo nezaujímalo. To len babka mala kríže nad dverami každej izby. Ako decko ma naučila odrapkávať Otčenáš a horekovala vždy, keď si spomenula, že naši sa nebrali v kostole. Pekávala skvelé kapustníky, buchty a šišky a určite by urobila niečo aj z týchto našich čerešní, keby nám „vtáctvo nebeské“ čosi nechalo. Lenže škorce napriek nevinne ukrižovanému hrešili ďalej, presne ako ľudia. A tak som v to leto chuť na čerešne stratila len ja...

Zato som si brúsila zuby na Henricha. Teda, zatiaľ som ho iba mala plnú hlavu, úplne plnú hlavu, a snívala som o ňom tie najromantickejšie sny.

Motalo sa ich okolo mňa veľa, ale on jediný ma zaujal. Vždy sa objavil niekde nablízku a provokatívne ma ignoroval tým, že si ma nevšímal.

Štvalo ma len, že hoci som už bola druháčka na gympli, stále mi poriadne nenarástli prsia. Mama mi ani podprsenku nechcela kúpiť, vraj načo, ale nakoniec som ju prehovorila. Teraz som si trochu musela pomáhať vatou, ale v utorky a piatky som si dávala radšej čosi voľnejšie, aby nikto nezbadal, že mám prsia menšie. Lebo do podprdy som si v tie dni kvôli teláku vatu nedávala. Predsa sa nezhodím pred babami, keď sa prezliekame, aby zbadali, že sa vypchávam?

Prečo ja nemôžem mať kozy ako napríklad Andrea? Kedy ja budem mať také? Mama mi pred dvoma rokmi sľúbila, že teraz už budem vyvinutá aj ja, lebo aj ona mala prsia až neskôr, no napriek tomu stále opatrujem tieto svoje nulky.

Heňa bez poriadnych kôz zrejme nezbalím. Všetky baby, s ktorými doteraz chodil, mali hrudník ako stánok s melónmi. Darmo, štvrtáčky!

Aspoňže mám dobré vlasy a podobám sa na speváčku Sandru. Dúfam, že to trkne aj ostatným a začnú ma tak prezývať...

***

„Pôjdeš večer s nami?“ opýtala sa ma Andrea, keď sme odchádzali zo školy.

Myslela tým koncert Petra Nagya, ktorý sa konal vo vedľajšom meste a kam nás mal odviezť jej starší brat Andrej. Pred dvoma mesiacmi ten koncert zrušili, tak sa mi tam teraz v náhradnom termíne ani veľmi nechcelo.

Mykal som plecom, akoby mi na tom nezáležalo: „O pol siedmej?“

Prikývla. „Ale to už buď pred naším domom, dobre?“

Andreini rodičia nemali peniaze a jednoznačne ani fantáziu, lebo svoje deti pomenovali: Andrej, Andrea a – Lucia. Aspoňže pri poslednej trochu premýšľali.

Andrej chodil na výšku, študoval techniku, no túžil robiť hudbu. V tie piatky, kedy sme spolu s jeho sestrami chodili na zábavy alebo koncerty po okolí, mu otec požičiaval staručkú škodovku, ich úplne prvé auto z roku dva. Hanbila som sa do tej plechovky nasadnúť, ale bola som rada, že som sa kamsi odviezla. S nimi troma ma naši von pustili.

Andrej poznal úplne všetkých diskdžokejov z okolia. V kufri toho strašného auta im ochotne vozil aparatúru – teda oni to tak honosne nazývali. Všetci chalani, čo hrali na diskách, sa poznali, vzájomne si požičiavali techniku a požičiavali ju aj do kulturákov, keď bolo treba. Nikto totiž nemal peniaze na všetko a tieto vecičky sa aj veľmi ťažko dali zohnať. Nikdy som nepochopila, ako sa také trdlo ako Andrej vôbec dostal k basovému reproduktoru, ktorý sme v kufri tej starej rachotiny vláčili z miesta na miesto ako ďalšieho člena „našej rodiny“.

Ich rodičia mu dovolili ísť niekam v piatok večer zásadne iba s jeho dvoma mladšími sestrami a kvôli bratovi Andrea volávala aj mňa. Vedela som, že sa mu páčim, ale, žiaľ, nič na ňom ma nezaujalo. A tak som vedela, že večer bude Andrej znovu na mňa pozerať tým svojím psím pohľadom.

Ale možno tam bude aj Heňo. Možno ešte neodišiel na prázdniny, lebo maturoval už pred týždňom.

Heňo mi padol do oka kvôli svojmu nádhernému smiechu. Vždy som o tom čítala len v knihách a vždy sa jednalo o nádherný ženský smiech. Ale Henrichov smiech znel čímsi ľahkým, čo dodávalo chuť do života. Okrem toho mal vysokú, prirodzene mohutne urastenú postavu. Pôsobil ako rímsky bojovník, akoby jeho ramená uniesli aj vola. Túto predstavu dokresľovali aj romanticky zvlnené, nie celkom krátke tmavé vlasy, v ktorých by som si vedela predstaviť taký ten prstenec, čo nosili šľachtici starého Ríma okolo hlavy. A keď ma prepichol pohľadom svojich hnedých uhrančivých očí, zdalo sa mi, že okamžite zhorím...

Ako veľmi som ho dnes túžila zasa vidieť!

Od štvrtej som sa chystala. Pustila som si kazeťák a podľa svojho zvyku všetko vhodné postupne vykladala na posteľ. Decká si na disky a koncerty obliekali väčšinou rifle a tenisky, ale mne sa páčilo obliekať sa inak. Najskôr som nevedela nájsť svoje tajné krátke tričko, čo o ňom mama nevie, a ktoré si budem musieť obliecť pod takú trápnu ružovú blúzu s volánmi. Zľakla som sa, že ho mama našla, niekam schovala a zasa bude prednáška. Sukňu som si už vytrucovala. Mama, dokonca aj otec sa zmierili s tým, že v takej krátkej balónovej sukni chodím tancovať. Možno preto, že tá gumička zvnútra sukne sa dala posúvať hore-dolu a pri odchode z domu som ju mávala, samozrejme, omnoho nižšie. Ale dlho tak nevydržala.

Proti ružovým topánkam na opätkoch nikdy nič otvorene nenamietali a výborne sa mi hodili k ružovému vzoru na sukni. Kúpila som ich s Ľubou, keď sme boli v Žiline na školskom výlete. V obuvi pri námestí mali iba dva páry a sedeli presne jedny mne a druhé jej.

Moja kamarátka Ľuba je v podstate fajn. Trochu jej nejde matika a fyzika, a preto k nám tento rok rupla. Pomáham jej pri písomkách, keď sa dá opisovať. Dokonca som vymyslela aj spôsob, ako jej hodiť ťahák. Zachránilo ju to hlavne na ruštine, lebo teraz, keď sa už pomaly bude končiť škola, hrozilo jej, že znovu prepadne. A ani tá jej nemčina nie je nič moc.

Ale obliekať sa vie, to sa musí nechať. Minule mi požičala OTTO katalóg, čo jej poslala teta z Nemecka – iste, že z toho západného. Od nejakých dederónov by asi ťažko dostala taký super katalóg. Z katalógu si vybrala a potom tete napísala, čo chce. Niektoré balíky sa cestou stratili, ale niektoré jej prišli. Od nej mám toto super čierne tričko so zlatým nápisom LOVE, ktoré jej už nesedí, tak mi ho darovala. Lebo aj Ľube už narástli prsia...

Teta posielala aj Bravo, z ktorého sme si delili plagáty spevákov, a tiež Burdu, podľa ktorej sa celkom šikovne dalo čokoľvek ušiť. Tú Ľuba nepotrebovala, tak každé číslo automaticky dávala mne, a keď do oddelenia s látkami v Priore dostali raz za dva mesiace nejaké dve-tri nové šatovky, hneď som aspoň jednu musela mať. Veď aj túto balónovú sukňu som si ušila podľa strihu z Burdy.

Namaľovala som sa úplne ako Sandra z najväčšieho plagátu na stene vedľa mojej postele. Hlavne oči som si poriadne obrysovala čiernou ceruzkou. Vlasy som si po natáčkach vyfúkala hore, až som mala parádnu hustú kučeravú hrivu. Ešte vatu do podprsenky – výborne! Zrejme som ešte nikdy nevyzerala takto dobre.

Pre istotu som sa vyšmykla cez kuchyňu a dvor, aby ma naši nezbadali.

***

Pred kultúrnym domom sme vyšli z auta a uvedomovala som si, ako sa Andrej po mne spokojne vozil očami. Ako vždy v aute po mne pokukoval v spätnom zrkadle, dokonca najskôr chcel, aby som si sadla vedľa neho dopredu. No Andrea zaprotestovala, že k nim dozadu sa ten ďalší veľký reprák nevojde, kým ja áno. Andrej ju prepichol pohľadom a ozelenel na odtieň rovnaký ako jeho sveter. Komusi zlyhala doprava, a tak sme viezli ešte ďalší reproduktor.

Pred budovou kultúrneho domu, ktorý ešte neotvorili, sa hrčili mraky ľudí a k nim smerovali ďalší.

S dievčatami sme vykročili tým smerom a mne sa na pery dral spokojný úsmev. Páčilo sa mi, ako som sa mu páčila, no nemienila som ho povzbudzovať. Radšej som sa k nemu zvrtla chrbtom a tvárila som sa hudobne nedočkavo.

„Uvidíme sa tam,“ zakričala som naňho dozadu akože na ospravedlnenie, že ho tu nechávame s tým reprákom samotného, ale potom som uvidela dvoch chalanov, ktorí mu zvnútra prišli na pomoc.

Jeden z nich mal na sebe tričko s nejakým obrázkom, čosi ako vypratý Sandokan.

Tieto tričká sa ešte pred pár rokmi výborne predávali na jarmokoch a nosili ich asi všetci, odkedy v telke dávali ten seriál. Vtedy som mala osem, Sandokana som milovala, no nenosila som ho ani vtedy. V časoch najväčšej sandokanománie dokonca väčšina cigánskych novorodeniatok dostávala mená po ňom a Mariane. A potom, keď som bola v sedmičke, tak prišli céčka..

Teraz som nechápala, ako toto tričko môže na niečej hrudi strašiť aj dnes?!

„Nechcete ísť zozadu?“ spýtal sa nás Andrej, a ja som si zrazu spomenula, že sa ho musím čím skôr zbaviť.

„Nebudeme ti zavadzať, Andrejko...“ povedala som sladko. Rýchlo som chňapla obe jeho sestry za ruky a ťahala ich ku vchodu.

Lucia sa mi vytrhla. „Nechaj ma! Ja chcem stretnúť Petra Nagya!“ A rozbehla sa za bratom.

Andrea okamžite bežala za ňou. „Nemôžem ju nechať samotnú...“ zakričala na mňa. „Dobre sa bav. Veď sa uvidíme!“

Pritakala som jej, kývli sme si na pozdrav, a ja som potom už zapadala medzi ostatných. Ešte som sa obzrela a videla Andreja, ako ľahko zdvihol obrovský reprák. Zrejme je dosť silný, aj keď vyzerá ako tintítko! Na moment som prehodnotila jeho šance u mňa – ale naozaj len na moment.

Potom konečne otvorili kulturák a hlučná masa prevažne mladých ľudí sa ako voda do lievika vlievala do vchodových dverí. Všetko sa pomaly hýbalo vpred.

Dvaja chalani pri vchode trhali lístky a vpúšťali návštevníkov dnu. Nech už je diska alebo čokoľvek iné, títo dvaja tu stoja skoro už ako súčasť budovy. Hoci jeden malý a druhý veľký, pripomínali mi také tie sochy obrov, čo zvyknú podopierať balkóny na barokových priečeliach.

Tesne predtým, ako som mala prísť na rad, mi došlo, že všetky naše lístky zostali u Andrey. Naštvane som vzdychla, že sa budem musieť vrátiť a ktoviekde ich hľadať, ale potom som sa upokojila, našuchorila som si vlasy a vystrela som hruď.

„Ja lístok mám,“ začala som smutne, „ale má ho kamoška, Andrea Procházková. Viete, sestra toho chalana, čo nosí reprák... Andreja Procházku. Prišli sme spolu, určite ste nás videli...“

Vyšší si ma premeral, pozrel na nižšieho. „Ty si jeho baba?“ precedil cez zuby sucho.

„Áno,“ usmiala som sa sladko. „Ja som Andrejova baba...“

„No utekaj,“ mávol rukou ten nižší a vtlačil ma dnu. „Ale nabudúce choď s ním...“

Cestou dnu som si odskočila na záchod, lebo som sa potrebovala zbaviť tejto trápnej ružovej blúzky. Doteraz som ju starostlivo schovávala pod bundou, čo vyzerala ako z hnedej kože. Blúzku som pekne poskladala, aby sa mi čo najlepšie vpratala do miniatúrnej kabelky a sukňu som si vyhrnula vyššie, aby vynikli moje krásne štíhle nohy. Keď si na ne raz zoženiem čierne sieťované pančucháče, to len bude paráda!

Keď som vošla do sály, dnu už hrala hudba, ktorú som nevedela identifikovať. Ako podmaz to znelo celkom dobre. Napadlo mi, načo Andrej vliekol ten reprák a či ho náhodou niekto iba nepreháňa, lebo hudba znela dobre už teraz. Ešte nemohli stihnúť namontovať aj tie dva, čo sme priviezli. S jeho povahou sa mi zdalo pravdepodobné, že by si z neho ktosi vystrelil a nechal ho vliecť dve obrovské debny. No potom som pochopila, ako tie repráky pomohli, keď sa po chvíľke začal koncert a hudba sa naozaj pekne a poriadne rozoznela.

Vpredu blízko javiska som zbadala Andreu s Luciou, ale nešla som za nimi. Aj na diskách sa väčšinou od nich odtrhnem. S Andreou sme síce rovesníčky, tuším je dokonca o nejaký mesiac staršia, ale má divné názory. Ani obliecť sa poriadne nevie a bledý rúž na pery pokladá za dostatočné nalíčenie. Vážne je ako decko zo základky. Ale inak bola celkom fajn.

Aby ma Andrea s Luciou nezbadali, vrátila som sa prakticky až ku vchodu a tam som sa postavila do tieňa balkónov. Asi predali veľa lístkov, lebo balkóny väčšinou neotvárajú a teraz sa aj tam začínali tlačiť ľudia.

V sále sa mierne zotmelo, postávajúcim davom prešla vlna nadšenia a ja som v pološere ďalej hľadala nejakú známu tvár. Ideálna by bola Ľuba, ale tá dnes ráno dostala krámy, tak určite nepríde. Aj zo školy ju kvôli kŕčom pustili domov. No ja som hľadala hlavne jednu konkrétnu tvár...

„Vitajte, vitajte!“ zahlásil DJ a potom ešte dodal, ako je rád, že sme sa tu všetci takto zišli, toľko krásnych báb vraj v živote nevidel pokope – to hovoril aj minule, aj predtým, hovorí to na každej diske alebo koncerte. Nuž, čo sa dá čakať od starca nad dvadsaťpäť? Na diskách hrával celkom dobre, ale mohol by popracovať na texte príhovoru.

A potom už privítal Petra Nagya a jeho kapelu. Koncert sa konečne začal a ľudia nadšene výskali a tlieskali.

DJ odišiel do zákulisia za kapelou a ja som vedľa neho uvidela Andreja aj dievčatá. Na moment mi napadlo, že som možno mala s nimi odísť dozadu a vďaka Andrejovi som teraz mohla stáť tam za javiskom, kúsok od Petra Nagya a možno by som od neho aj dostala podpis.

Ibaže mňa osobne Peter Nagy až tak nebral. Páčili sa mi jeho pesničky, aj Dubasová, ale ja som najviac uznávala Sandru a Madonnu. Kazety sme si všetci nahrávali, od koho sa dalo. Väčšinou od Ľuby, od Andreja a ešte jedného chalana z béčky, ktorý nechcel nikomu povedať, odkiaľ tú hudbu má, ale veľmi rád nahrával každému. Stačilo mu dodať čistú kazetu a na druhý-tretí deň priniesol Depeche Mode, Modern Talking alebo Ricka Astleyho.

Nepáčilo sa mi oficiálne delenie na depešákov a metalistov, ale ak by som si už musela vybrať, radšej by som patrila k depešákom. Tí chodili oblečení v čiernom a väčšinou nosili záhadnú dlhú ofinu alebo sa vystrihávali celkom nakrátko úplne bez ofiny. Dlhé mastné vlasy metalistov a ich rifľovina ma nijako nelákali. Len málo dievčat sa radilo do týchto dvoch hlavných kategórií, ale niektoré depešáčky nosili k tým krátkym vlasom aj takú čiernu plochú baretku a čiernobielu šatku. Ofinu dlhú cez pol líca mohli nosiť aj dievčatá.

Takto sa minulý týždeň nechala vystrihať aj Lucia. Mama ju v utorok po škole poslala postaviť sa na mäso. Vysvetlila jej, čo má kúpiť a dala jej aj peniaze. Lenže, ako tam Lucia hodinu stála v rade a pritom cez výklad sledovala ruch v kaderníctve vedľa mäsiarstva, napadlo jej, že je to ideálna príležitosť konečne vyskúšať svoj vysnívaný účes. Skrátka ju premohlo pokušenie a namiesto s mäsom prišla domov – bez vlasov. Rodičia ju skoro zabili.

Ako som sa rozhliadala, prišlo sem aj niekoľko zarytých depešákov. Na tento koncert sa však obliekli celkom inak než do tej svojej čiernej, ktorú predvádzali v škole...

Bundu som si prehodila cez ruku, a tak som v balónovej sukni, odvážnom tričku, na vysokých opätkoch a s kabelkou na retiazke krížom cez trup vyzerala úplne ako nejaká speváčka. Niektorí chalani mi to prišli povedať osobne, niektorí iba vtedy, keď prechádzali okolo mňa von alebo dnu, niektorí len obdivne zapískali.

Jeden z tých odvážnejších si chcel so mnou pripiť, a tak odniekiaľ vyčaroval rum s Pepsi. Keď zistil, že mám iba šestnásť, strašne sa rozrehotal, povedal, že je blbec, pochválil mi sukňu, galantne bozkal ruku a ponúkol sa, že mi donesie ešte jednu rundu, lebo mne by to nepredali. Vrátil sa k svojmu tajnému zdroju, cestou ku mne zbalil inú babu, predstavil nás, podal mi pitie a zaželal pekný večer. S novou favoritkou zmizol inam... Nemienila som sa s nikým zoznamovať, teda ma to ani nemrzelo. Ja som tu čakala na Heňa.

Koncert sa celkom slušne rozbehol. Na Profesora Indigo decká doslova skandovali, Chráň svoje bláznovstvá som spievala aj ja a na Mne sa neschováš sa väčšina dokonca roztancovala.

Spokojne som sa vo svojom výklenku pohupovala do rytmu, v tieni pomerne dobre schovaná kúsok od chodby, ktorou sa vychádzalo von. Dal sa tu dýchať najlepší vzduch, všetkých som mala pekne pod kontrolou a pomaly som sa zmierovala s faktom, že Heňo dnes nepríde. Popíjala som malinovku z fľašky, ktorú mi teraz kúpil akýsi Jožo, ako ma opaľoval. Už pred mesiacom som si všimla, že po mne pozeral. Nevyzeral najhoršie, no takých je! Čo tam po kráse, keď je primitívny. To už Andrej je tisíckrát lepšia voľba. Ten má, až na ten strašný sveter a starú škodovku, aspoň nejakú úroveň.

Ľutovala som hlavne, že práve dnes Heňo neprišiel a neuvidí ma takto skvelo nahodenú...

Jožo odpálil a ako som sa znovu nenápadne rozhliadala, oči sa mi spojili s Andrejovými. Normálne som sa zľakla, keď som pochopila, že sa cez dav prediera ku mne.

Ako mohol v tejto tme dovidieť až na miesto, kde stojím? Myslela som si, že tu ma veľmi nevidno, že som tu dobre schovaná. Veď aj sála sa zaplnila natoľko, že by pomedzi ľuďmi ihla neprepadla.

S pohľadom upretým na mňa sa blížil.

Ako uštipnutá osou som sa zvrtla a mienila vypadnúť preč.

S Andrejom sa stretávame pomerne často, nemôžem si dovoliť povzbudzovať ho v niečom, s čím nechcem ani začínať. Nebolo by to voči nemu fér. Ťahať za nos iných, ktorých sestra nie je moja spolužiačka, to by sa zvládnuť dalo, ale s ním sme skoro ako rodina, alebo čosi také. A za posledného pol roka mi veľmi sedelo, že ma takto v piatok vozili so sebou – aj keď len v tej strašnej škodovke. Toto by som naozaj nechcela meniť.

Vtedy ma ktosi chytil za rameno.

„Hej, hej, kamže odchádzaš, prekrásna kráska?“

Samozrejme, že som sa zľakla, že už ku mne dorazil Andrej, no za plece ma držal ten divný Jožo.

Bóže, vraj prekrásna kráska, no ty si ale dôvtipný?! A vôbec: ty si ešte stále tu? Špehuješ ma, či čo?

„Ale kdeže...“ odvetila som mu zmierlivo. „Ja nikam neodchádzam, nijé. Len idem... tamto,“ a ukázala som na vécko.

„Aha,“ usmial sa a poškrabal sa na hlave. „No jasné. Veď dobre. Ale ja ťa tu čakám, nezabudni!“

To vieš, že sa vrátim. Už len kvôli tebe, ty môj pokladík pripitý! Usmiala som sa, aby mi dal pokoj, dokonca som ho sprisahanecky potľapkala po ruke, keď som odchádzala.

Počkala som, kým sme si zmizli z dohľadu a zamierila som von, kde si zopár hlúčikov užívalo zakázanú cigaretku. Napríklad tamtoho mama je učiteľka a určite nevie, že jej synáčik fajčí. Ľuba dokonca hovorila čosi o mariške, ku ktorej majú vysokoškoláci v Bratislave prístup, ale tomu ja neverím. Ale hlavne sa nezhodím tým, že by som sa jej priznala, že neviem, čo to tá mariška je...

S niektorými z hlúčika som si kývla na pozdrav. Všetci sa tu poznáme, dokola stále tí istí ľudia...

Hoci dnes predpoludním sa v triede od tepla nedalo vydržať, teraz sa poriadne ochladilo. Navliekla som si bundu, ktorú som si doteraz nosila iba cez ruky, no aj tak ma chlad skoro prinútil, aby som sa vrátila dnu. Na chvíľku som premýšľala, či si neoblečiem aj tú strašnú ružovú blúzu...

Ale nenavliekla som na seba tú ružovú hrôzu, ani som sa nevrátila dnu. Prenasledoval ma opilec Jožo, roztúžený Andrej a ja som potrebovala byť chvíľku sama...

... lebo Henrich neprišiel. Bolo mi do plaču.

Objala som si ramená, pošúchala som ich a dúfala som, že keď sa trochu pošpacírujem pred vysvieteným kulturákom, ktorý sa neviem prečo navlas podobal na ten v našom meste, aj sa zahrejem a aj sa mi uľaví.

Nič ma tu nebavilo, do očí sa mi tlačili slzy sklamania. Jasné, že sa to nestalo po prvýkrát, čo som ho márne vyhliadala, a tak nechápem, prečo ma to práve dnes takto rozhodilo.

Mala som sto chutí vrátiť sa domov. Ibaže takto neskoro už autobusy nechodili. Musela som pekne-krásne počkať, kým ma Andrej odvezie domov. Ach jaj, budem musieť odolávať jeho náznakom...

„Je ti zima, Kristínka?“ oslovil ma mužský hlas za mnou.

Veľmi som si želala, aby za mnou stál Heňo...

Ale, samozrejme, také šťastie ja nemám a z tmy sa na mňa usmieval – Andrej. Cez plecia mi prehodil ten strašný zelený sveter, čo minulý rok doviezla ich mama z Maďarska. Striedali si ho s Andreou aj Luciou, preto som to vedela. Keď si ho Andrea po prvýkrát obliekla, nezabudla sa s ním všetkým chváliť. Naši dávno nedostali doložku do Maďarska, teda sme nákupy riflí, svetrov a tričiek museli odkladať. Ale minule oco hovoril, že má nejakého nového kamoša medzi colníkmi na okrese, ktorý to čoskoro zariadi.

S Andrejovým svetrom som pocítila, ako ma objalo teplo. Možno aj preto, že mi na chvíľu okolo ramien nechal aj svoje ruky.

Poďakovala som sa mu a pritom som mu opatrne vykĺzla. Čosi mi bránilo protestovať ostrejšie.

„Ak, ak...“ zahabkal a odkašľal si. „Ak ti je dlho, môžem ťa zobrať domov hneď...“

Ani nečakal na moju odpoveď a už ma aj ťahal za ruku k autu.

„A čo dievčatá?“ spýtala som sa.

„Po tie sa vrátim neskôr. Veď doma budeš za desať minút, ani nezbadajú, že som preč. Ony sa o seba chvíľku postarajú... Vidím, že ti je zima a dnes sa vôbec nebavíš...“

Vzdychla som, znovu som mu poďakovala a poslušne som sa vsunula do škodovky, ktorú mi zdvorilo otvoril.

Vtedy odniekiaľ vyrástol Jožo. „Heéj, kamoš, kam s ňou ideš?“

Andrej ani nestihol nič povedať a Jožo naňho okamžite skočil. Potom sa to všetko zomlelo príliš rýchlo. Nemohla som vystúpiť z auta, aby som ich zadržala, lebo sa bili rovno vedľa dverí. Hluk z bitky počuli všetci pred kulturákom a dobehli tých dvoch od seba trhať. Vlastne, niektorí ani nie: skôr boli úprimne fascinovaní, ako sa bijú.

Keď Jožo konečne prestal skákať po Andrejovi, ako ich od seba odtrhli, dalo sa mi vystúpiť. Zrazu som v diaľke zazrela Heňa. No radšej som ho vidieť nemala. Za kultúrnym domom, v najtmavšom kúte skrytom v tieni vysokých stromov, sa bozkával s nejakou blonďatou dievčinou. Vyzerali veľmi intímne. Týmto tempom iste nezostanú iba pri bozkoch...

Od žiarlivosti sa mi zdvihol žalúdok.

No najviac ma zabolelo, že to ani nebola jeho oficiálna frajerka.

Do kelu, prečo tak strašne chcem práve jeho?

***

Bitka sa skončila, ľudia sa rozišli a ako rieka z brehov odnáša odpad, presne tak si odniesli so sebou i Joža.

Andrej ešte chvíľu ťažko dýchal, no postupne sa to zlepšovalo.

„Budeš môcť šoférovať?“ spýtala som sa ho po chvíli, ako som ho ošetrovala. Vreckovkou som mu utierala krv a špinu z tváre aj z rúk. Zaprisahala som sa, že sa Heňovým smerom ani nepozriem, no oči mi ta stále zalietavali...

„Pôjde to. Neboj sa,“ usmial sa hrdinsky cez rozbité pery, až pri tom zaaukal a zasíkal.

Pomohla som mu vstať a zdvihla som jeho sveter, ktorý pri bitke spadol do blata. „Nemám skočiť pre Aďu a Lucku?“ opýtala som sa ho a pokúšala sa zelený sveter oprášiť.

„Nie, radšej nie. Lucka by to vykvákala mame.“

Zasmiala som sa: „Akoby na toto vaša mama neprišla aj sama! Veď vyzeráš, ako keby ťa parný valec prešiel!“

„Nepreháňaj, bábika... Žiadny parný valec. Bol to len Jožo Merčík...“ a tiež sa zasmial.

Urobil prvý neistý krok, zistil, že môže chodiť a potom mi znovu galantne otvoril dvere. Široko sa na mňa usmial, ale už nesíkol, hoci som videla, ako ho rana pri pere štípe...

A presne vtedy mi to napadlo, lebo do mňa vošiel strašný jed! Vedela som, že niekde tam vzadu sa ešte stále mucká Henrich s tou dievčinou. Veď čo majú znamenať tie psie oči, čo na mňa večne hádže? Prečo sa tvári tak zvláštne, keď sa ocitne bližšie ako dva metre odo mňa? Prečo sa so mnou zahráva? Tak teda nech pekne žiarli aj on!

Nepremýšľala som. Žiarlivosť mi zatienila mozog a prinútila ma urobiť niečo, k čomu by som sa v živote neodvážila...

Vystrela som sa a usmiala som sa na Andreja tým najsladším úsmevom, akého som bola schopná. Pritom som ho pomaličky hladila od tváre cez rameno až po koniec ruky a – a toto by som za normálnych okolností naozaj nikdy neurobila, a srdce sa mi divo rozbúchalo už pri myšlienke, že to mienim urobiť... Počula som pulzovanie krvi vo vlastných sluchách, až sa mi kolená podlamovali od zmesi vzdoru, trúfalosti a hanby – ale, skrátka, nakoniec som si jeho dlaň priložila priamo na srdce, kde som ju podržala.

Andrej očervenel, strhol sa tak prudko, až sa zapotácal.

Trochu sa spamätal, počkal, kým nasadnem, a potom ako robot zatvoril dvere. Prešiel okolo auta a sadol si za volant. Švenkol na mňa prekvapeným pohľadom, nič nepovedal a nebadane krútiac hlavou, naštartoval.

Prisahala by som, že som na nás cítila Henrichov pohľad, a tak som Andreja – pobozkala!

Keď sme sa od seba odtiahli, Andrej sa mi zadíval hlboko do očí a opatrne, no vážne ma pritom pohladil po stehne. Napokon zaradil rýchlosť, naštartoval a chvíľku sa venoval preraďovaniu.

Čosi sa so mnou dialo. Čosi ako bolesť hlavy alebo závrat, nevedela som to definovať. Možno z tých rumov, čo som vypila, lebo rum som doteraz poznala iba z bonbónov.

Vyšli sme na hlavnú a jeho horúca ruka sa vrátila na moje stehno.

Chcela som sa jeho ruku odtlačiť, ale v tom momente som si uvedomila, aký mi je Andrejov dotyk – príjemný. Taký horúci a mäkký. Nedíval sa na mňa, ale ja som sa dívala naňho. Zrazu sa mi nezdal až taký nepríjemný, úbohý, nešikovný...

Celou cestou sa ma opatrne dotýkal nad kolenom. Z jeho dlane sálalo upokojujúce teplo. Položila som dlaň na jeho ruku, oprela som sa dozadu a zatvorila som oči.

Tesne pred naším mestečkom zišiel z cesty, zastavil kúsok ďalej pri lese a znovu sa mi zadíval do očí. Svietil nám tu mesiac, myslím, že akurát dorastal do splnu.

Naklonil sa nado mňa, objal ma a začal ma bozkávať na krku. Od hlavy až po päty ma zaliali príjemné vlny horúčavy i chladu, a ja som mu jeho objatie oplácala. Tisla som si ho k sebe, akoby som po ničom inom nikdy viac netúžila.

Kam zmizol môj odpor k nemu?

Potom ma začal bozkávať na ústa. Ale nie už len pery na pery. A keď som v ústach pocítila jeho jazyk, zľakla som sa. Myklo mnou a on okamžite prestal.

„Bábika, ty si sa ešte s nikým nebozkávala?“

Zahanbene som pokrútila hlavou a stiahla som ju medzi plecia. A pritom mi v ušiach rezonovalo jeho nežné oslovenie. Bábika...

Pohladil ma po líci. „Neboj sa. Nie je to žiadna veda... Len trochu pootvor ústa, pozri... Bude sa ti to páčiť, uvidíš...“ Jeho hlas znel upokojujúco, a tak som robila, čo mi povedal.

Bozkávali sme sa hádam celú večnosť, keď mi zrazu ruku vsunul pod podprsenku a objavil tú vatu. V tej chvíli by som sa najradšej prepadla... Nevedela som, za čo sa viac hanbím, či za vatu, či za to, že sa ma dotýkal na prsiach. Okamžite som si stiahla tričko.

Vata ho prekvapila, no napokon sa jemne usmial. „Máš tie najkrajšie prsia, aké si možno predstaviť... Nie, nehanbi sa, bábika... Pozri...“ Znovu mi opatrne zašiel pod tričko, počkal, kým sa mi to začne páčiť, a obe moje malé prsia zahrnul toľkou nehou, až som sa raz a navždy prestala hanbiť.

Bozkával a hladil ma, až som sa mu opäť poddala. Zobúdzali sa vo mne neznáme vlny spokojnosti, nútili ma intenzívnejšie a nadšenejšie prijímať jeho dotyky. Vášnivo sme sa objímali, ani mi neprekážalo, že mi tričko i podprsenku vyzliekol.

Potom uvoľnil operadlo a skoro celou váhou teraz ležal na mne. Na stehne ma začali tlačiť jeho vzrušené nohavice, ako sa tým miestom o mňa šúchal čoraz intenzívnejšie, nevedela som, čo mám robiť. Nedokázala som ani ho odtlačiť, ani mu nič povedať. Vážne bol omnoho silnejší, ako sa zdal.

A tak som trpezlivo čakala, kedy a ako sa to skončí, chvíľami mi bol aj smiešny. Zrazu začal tlmene stonať, prehol sa dozadu v akomsi kŕči, až som sa konečne mohla zhlboka nadýchnuť. Autom sa rozšíril zvláštny zápach, čosi ako kanagom a ja som zistila, že mám na sukni a stehne lepkavú mláčku. Odkväcol na mňa späť, občas ma pohladil po vlasoch, a keď sa konečne vydýchal, pobozkal ma a spýtal sa: „Chceš ísť domov?“

Pritakala som.

Cítila som sa – zvláštne.

Mojou vypchávkovou vatou si utrel nohavice od tej lepkavej hmoty, vatu zahodil von a ja som sa tiež upravila.

Tak toto je sex?

Naštartoval.

Pred naším domom som bez rozlúčky ušla a zvyšok noci som nespala.

Andrejove dotyky a bozky sa mi najskôr páčili a asi by som to chcela zažiť znova. Ale to ostatné ma nelákalo.

Ešte v noci som si oprala sukňu a viac som si do podprsenky vatu nevopchala. Možno ani nie preto, že mi tvrdil, že moje prsia sú krásne, ale asi by mi už navždy pripadala lepkavá.

Koniec ukážky