Ivana Klein

Zlatá kreditka

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ivana Klein, 2012
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2012
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Mikina Dimunová, 2012
Design © Marta Blehová, 2012
Jazyková úprava Dana Brezňanová
306. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-148-5 (brož.)
ISBN (ePDF)
ISBN 978-80-8114-272-7 (ePub)

Predhovor

Môj príbeh je o hľadaní lásky a šťastia. Myslím, že každá z nás túži nájsť Pána Božského a svoje miesto pod slnkom. Niekto nájde svoju polovičku hneď, inému to trvá dlhšie. Verím, že pre každého človeka tu niekto je. Často si myslíme, že sme šťastní. Nechávame sa unášať pocitom falošnej spokojnosti. Vidíme len pozlátku, nie jadro veci. Musíme zdolať veľa prekážok, kým dôjdeme k vytúženému cieľu.

V tomto príbehu sa budem volať Lila. Niežeby sa mi moje vlastné meno nepáčilo, ale... píšem podľa mňa o príliš osobných veciach. A Lila sa mi páči. Je to pekné meno. Keby som nemala to svoje, chcela by som sa volať práve Lila. Teraz mi dovoľte, aby som vám rozpovedala svoj príbeh.

1

Líham si do postele a očkom hodím po budíku. Sú tri hodiny ráno, konečne som v posteli. Práve sa dopúšťam ťažkého hriechu, idem spať neodlíčená. Ale teraz mi je to jedno. V hlave mi hučí, nemala som vypiť toľko šampanského. Nevadí, kamarátka má tridsiatku len raz. Vždy sa nájde nejaká dobrá výhovorka. Rýchlo zapijem aspirín a šup do postele.

Cŕŕŕn. Budí ma príšerný zvuk. Preboha, kto mi volá tak neskoro v noci?

„Áno?“ vypadne zo mňa.

„Lila, konečne, kde si?“ ozve sa na druhej strane.

„Kde by som asi bola?!“ odvrknem. „Vieš, koľko je hodín?!“

Moja staršia sestra Magda. Úžasné. Načo mi volá? Nikdy som jej nechýbala. Vždy dokonalá, vzdelaná Magduška. Pokojne by mohla dostať titul „Matka a manželka roka“.

„Čo chceš?“ osopím sa na ňu.

„Li... li... Lila... Marek... on...“ Magda plačlivo hľadá slová.

„Čo je s Markom?!!“ vykríknem vystrašene. Prudko sa posadím a cítim, ako sa mi zrýchľuje tep.

„Marek, hajzel jeden, má inú, podviedol ma!“ hystericky kričí do telefónu.

Že by ju Marek podviedol? Nezdá sa mi. Vždy pôsobili ako šťastný pár.

„Magdi, upokoj sa, ráno o tom podebatujeme. Určite to nie je tak, ako si myslíš. Veď tvoj Marek žije len pre rodinu, má vás rád a...“

„Sklapni!“ preruší ma Magda.„Má nejakú ženskú. Videla som ich, chápeš, na vlastné oči som ich videla. Jeho a tú jeho hnusnú umelinu peroxidovú...“

„Sestrička, je neskoro, v hlave mi hučí siréna, idem spať. Zajtra sa ti ozvem, preberieme to...“ preruším ju a vypínam mobil. Chce sa mi spať, srdce mi stále rýchlo bije a moja sestra... ona to prežije... veď vždy bola pani dokonalá.

„Ešte raz a pomaly,“ odchlipnem si z extra silného presa. Slniečko mi príjemne zohrieva chrbát a ja počúvam o trápení svojej sestry. Aj keď doteraz sme sa veľmi nevídali, má problém a je mojou povinnosťou jej pomôcť. Počas Magdinho rozprávania sledujem jej tvár. Kedysi bývala pekná, ale časom sa jej krása niekam stratila. Hoci má len tridsaťdva, vyzerá staršie. Slzy lemujú jej utrápenú tvár. Koľko má už vrások... ani som si to doteraz nevšimla. Náhle ma z mojich úvah vytrhne jej zvýšený, trasľavý hlas. Rozpráva o Markovi, o tom, akí bývali šťastní. Striedavo plače a hovorí o svojom stroskotanom manželstve. Som prekvapená, dozvedám sa, že jej vzťah s Markom nebol vôbec taký ideálny, ako sa na prvý pohľad zdalo.

Marek stále pracoval, Magda zostala po skončení právnickej školy doma, starala sa o domácnosť a ich dcéru Magdušku. Časom sa úplne odcudzili, hoci ona sa snažila. Pre svojich blízkych vytvárala idylické prostredie a myslela si, že to stačí. Nestačilo. Marek žil len pre kariéru. Že má inú, zistila, až keď si prečítala nevymazané esemesky v zložke odoslané správy. Marek, šikovný inžinier, zabudol na takú maličkosť, ktorá ho prezradila.

„Neskoré príchody domov, schovávanie mobilu či neznáma ženská vôňa na jeho košeli... to ti nebolo divné?“ spýtam sa začudovane utrápenej sestry.

„Neviem...“ habká, „bolo to čudné, ale ja ho tak veľmi milujem. Prečo to urobil, prečo len mi to urobil?!“

Rozpráva a ja sa postupne zamýšľam, aké sme rozdielne. Vždy som bola iná ako moja sestra. Nielen výzorom, ale aj povahou. Podala som sa na otca. Trápilo ma to, nejednu noc som kvôli nemu prebdela. Nenávidela som ho, a preto som nenávidela aj našu podobu.

„V tvojich tmavých očkách horia nezbedné plamienky, ty čertica,“ zvykol sa smiať otec. S tmavými očami mi dokonale kontrastovali plavé vlasy. Presne ako jemu. „Lila, si celý otec, pozri sa na svoju sestru, ste úplne rozdielne,“ hovorievala mama. Áno, moja dokonalá sestrička, vyštudovaná právnička, vydatá. Presne, ako sa to má. A ja, čierna ovca rodiny. Zdrhla som z vysokej. Kvôli škole som sa s mamou stále hádavala. Chcela, aby som študovala, najlepšie právo. No mne učaroval celkom iný svet. V osemnástich som odišla do zahraničia a živila som sa modelingom. „Treba mať poriadne zamestnanie,“ často mi opakovala mama. Ale mňa škola nebavila. Nevedela som si predstaviť ten stereotyp, vyštudovať, vydať sa, napísať s deťmi úlohy a navariť rodinke teplú večeru. Pri tejto predstave ma vždy striaslo. Snívala som o kariére a čakala na úspech. Tento postoj sa mame nepáčil. „Čo na to povedia ľudia, nemáš vysokú, poriadnu prácu,“ napomínala ma. Otec ma vždy vedel pochopiť, bola som jeho dievčatkom, až do chvíle, kým nás neopustil. Vykašľal sa na „svoje dievčatá“, ako nám hovorieval. Kvôli inej. Odvtedy som ho nevidela. A nechcem o ňom už nič počuť.

Teraz tu sedím na terase a počúvam Magdin príbeh. Vracajú sa mi spomienky na otca a na môjho bývalého. Oboch som veľmi ľúbila a obaja mi veľmi ublížili. Bolí to. Spod slnečných okuliarov sa mi hrnú slzy. Magdina bolesť mi pripomína tú moju. „Magdi, som s tebou,“ vravím sestre a chytím ju za ruku. Snažím sa uveriť vlastným slovám. Priepasť medzi nami je dosť veľká a ja neviem, či sa dá prekonať.

2

Ponáhľam sa do práce, bežím na zastávku. Na vysokých opätkoch sa však uteká ťažko. Do autobusu nastupujú ľudia, posledná je mamička sroztomilým dievčatkom. Snažím sa zrýchliť. Musím to stihnúť, nesmiem meškať. Neskoré príchody sa netolerujú. Dievčatko odrazu spustí krik, začne plakať. „Nejdem do toho busú, néééjdem!“ kričí zplného hrdla. Jej matka sa tvári rozpačito, vidno, že má tiež naponáhlo. „Miláčik môj, rýchlo nastúp, ujo šofér na nás čaká,“ upokojuje plačúce dievča. „Už som ti povedala, néééjdem!“ protestuje dieťa.

„Poď, srdiečko, mamička sa ponáhľa,“ chlácholí ju matka, „keď nastúpiš, kúpim ti novú barbinu.“

Vidno, že tieto slová na dievča zaberajú. Upokojuje sa anastupuje. Šofér je už nervózny. Mňa, naopak, výstup drzého decka zachránil. Vpohode stíham bus, ibaže tá malá sa mi už nezdá taká milá.

Vpráci mi ešte dlho vŕta vhlave drzé správanie dievčaťa. Nechápem konanie jeho matky. Rozosmejem sa pri predstave, že by som si ja niečo podobné dovolila kmojej mame. Nebola by žiadna bábika, iba jedno silné zaucho. Mama nás vychovávala prísne, aodkedy odišiel otec, bola ešte prísnejšia. Chcela, aby sme si život zariadili lepšie ako ona. Vysokú školu prerušila, musela. Bola tehotná sMagdou. Študovať sa viac nevrátila. Po siedmich rokoch som prišla na svet ja. Zmamy sa stala žienka domáca. Bolo to pre ňu ťažké, viem, že chcela doštudovať arobiť kariéru. Nemala na to však dostatok odvahy. Plne sa podriaďovala otcovi. On dobre zarábal, nechcel, aby mama pracovala. Chcel ju mať doma. Všetko klapalo, boli sme šťastná rodinka. Na prvý pohľad. Keď som bola pubertiačka, otec odišiel. Bohviekam. Viac sa onás nezaujímal. Mame sa zrútil svet, hoci si to nikdy nepriznala. Vtom období sa hrala na silnú. Mala to snami ťažké, vychovávala nás sama, boli časy, keď musela mať dve práce, aby nás uživila. Nikdy som si to nechcela pripustiť, ale zobralo to aj mňa. Aveľmi. Zrútili sa mi všetky ideály. Situáciu som nezvládala, to bol hlavný dôvod, prečo som odišla do zahraničia. Bola som zbabelá? Mala som zostať pri mame asestre? Neviem. Často ma prenasledujú podobné myšlienky. Viem len, že sestra sa ponorila do štúdia amama do práce. Rodina mi chýbala. Jedine moja Miriam zostala pri mne. Srdce mi však krvácalo aja som musela zdrhnúť.

Dnes mi vpráci ide čas dosť pomaly. Možno aj preto sa dostala kslovu minulosť. Ale už dosť, nechcem na to myslieť!

Sedíme tri vmalom kancli. Ja, odva roky staršia kolegynka Klára aDarina. Darine hovorievame aj „alte Hexe“, toto oslovenie mám ešte zo starej nemeckej knihy, znamená stará striga. Nie je od nás oveľa staršia, ale svojím výzorom ahlavne konfliktným správaním si vyslúžila túto nelichotivú prezývku. Vo firme pracuje najdlhšie amyslí si, že zhltla všetku múdrosť sveta.

„Dievčatá, to musíte takto robiť, dajte si odo mňa poradiť.“ Táto veta je jej heslo dňa. Ak ju nepočujem stokrát za deň, tak ani raz. Apritom povinnosti zvládam rýchlejšie bez jej pomoci. Neviem, ako si predstavujete zakomplexovanú ženskú, ale táto osôbka ju dokonale vystihuje. Odkedy som nastúpila, mávam sňou konflikty. Anielen ja. Kláru šikanuje už dva roky. Lenže ja nie som bezbranná Klára.

„Takéto správanie som za celej svojej kariéry ešte nezažila, Lila,“ osopila sa na mňa po dvoch dňoch vpráci. Nechápavo som na ňu pozrela, nevedela som, čo má na mysli. „Ty si kúpiš sladkosti amne... hm, teda nám nič? Nebuď súkromníčka. My sa tu vkancli delíme ovšetko,“ vyprskla na mňa ahodila nepriateľský pohľad.

„Prosím? Ty si mi ešte nič neponúkla ato tu asi najviac maškrtíš,“ pristúpila som na slovnú výmenu.

„To čo hovoríš, čo si dovoľuješ? Ja som staršia askúsenejšia, nemáš právo mi odvrávať. To si vyprosím, ty šteňa!“

Nechápavo som pozrela na Kláru, ktorá mykla plecami apotichu zahrešila. Ja som sňou vduchu súhlasila aabsurdita tejto situácie mi pripadala smiešna. Nemala som chuť sa sňou hádať, tak som len súsmevom poznamenala:

„Zvykaj si.“ Na jej reakciu som nečakala, radšej som odišla. Akože niečo vybavovať.

Všetky povinnosti som rýchlo vybavila, nemala som toho veľa. Čas si krátim surfovaním po internete. Dozvedám sa nové klebety zo šoubiznisu – kto, ským, kedy, ako, prečo. Stále to isté dokola. Vo svete sa neudialo tiež nič zaujímavé. Zvíru myšlienok ma vytrhne telefonát môjho kamaráta fotografa.

„Ahoj, Lili, neruším?“ pozdraví ma.

„Ty nikdy, Dodko, veď vieš.“

„To som rád,“ poznamená, „mám pre teba super ponuku, dohodil som ti jedno reklamné fotenie. Tak, kto je najlepší?“

„Neblázni, nestrieľaš si zo mňa?“ spýtam sa prekvapene.