Števa Opremčáková

Tanec na hrane 

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Števa Opremčáková, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2015
Design © Marta Blehová, 2015
Jazyková úprava Linda Benková
463. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-474-5 (brož.)
ISBN 978-80-8114-475-2 (ePub)

1. Potom už bude dobre (keby vždy nebolo nejaké potom)

„Vzala si ten USB kľúč so sívíčkami, Lyda?“ trhlo Borisom.

„Jasné, zlato, čo sa plašíš!“

„Ja len preto, že som ich videl u teba na stole, keď sme odchádzali. To by bol strašný prúser, keby sme ho zabudli. “

Díval sa na mňa vytreštenými očami a nervózne posmrkol.

„Pre istotu som si všetko z kľúča poslala aj e-mailom. A už sa uvoľni, prosím ťa. Všetko je istené na dvakrát.“

„No hej, ale podnájom si fakt nemusela duplicitne. Jedného budeme musieť podraziť. Agate, alebo Abira. Jedného z nich určite. Obom si sľúbila na sto percent, že večer prídeme. Mám z toho zlý pocit, vieš?“

„Stále lepšie, než večer hľadať hostel. Rovno z letiska pôjdeme do Abirovho obchodu na Henry Street a tam sa uvidí. Veď sme ešte ani nevideli, kto v tom dome býva. Agate to istí. Hej...“ siahla som mu na zápästie, že sa pozriem na jeho hodinky. Ruku mal studenú ako ľad. „Stihneme ešte kávu, geto otvoria asi až o hodinu.“

Prikývol a šiel za mnou. Poslušne, ako psík. Hrmotne ťahal oba kufre za sebou a stále posmrkával. Prišlo mi ho ľúto, fakt ako takého psíka, ktorého človek zahŕňa láskou i súcitom zároveň. Ale čo je hlavné, je zaňho zodpovedný.

Áno, nejako podobne asi vyzerá zodpovednosť. Ten pocit bol pre mňa nový a veľmi sa mi páčil.

„Veľké preso s mliekom a neperlivú, nechladenú, hocijakú,“ povedala som dievčaťu v čiernej zásterke. Obrátila unudenú tváričku na Borisa, ale jeho premohol nepokoj natoľko, že ani nevedel, čo chce.

„To isté,“ precedil cez zuby. Pri pohľade naňho môj súcit prevalcoval lásku.

„Ty predsa kávu nepiješ, zlato.“

„To je jedno.“

Vyzeral, že mu je už naozaj všetko jedno.

„Borisko, Slniečko, počúvaj ma. Čím ďalej človek cestuje, tým je znepokojenejší. A čím na dlhší čas, tak...“

„Ja viem, ešte viac,“ skočil mi do reči, akoby som zrazu začala hovoriť jeho jazykom.

„Všetko bude dobre. Potom už bude len dobre.“

„Ako vieš?“

Zachytila som náznak zúfalého sarkazmu. Aj to bolo čosi nové.

„Tak ako aj ty, veď sme všetko miliónkrát prebrali. Proste tým musíme prejsť. A to je celé. Spolu. O to ide, spolu!“

Dievča konečne prinieslo kávu a k nej aj miniatúrnu čokoládku. Mimovoľne som z vrecka vybrala drobné a dala jej ich na tácku. Boris bol celkom sústredený na vrecko s cukrom. Pedantne z neho odtrhol okraj, rovný ako podľa pravítka, nasypal cukor na penu a potom ho zložil napoly, ešte raz napoly a potom znova a znova, až z neho ostala maličká kocka. Iritovalo ma to.

„Čo to robíš?“ opýtal sa zrazu pichľavo. Nechápala som.

„Čo máš na mysli?“

„Picháš spínacím špendlíkom do tej čokoládky.“

Vôbec som si to neuvedomovala.

„Zabíjam kalórie.“

Na obranu je humor najlepší. Hlavne, keď človeka pristihnú pri čudáctve. Boris sa však ani len neusmial.

„Ale odkiaľ máš, preboha, ten spínací špendlík?“

„Keď cestujem, mám ho vždy vo vrecku. Nevieš, kedy sa môže hodiť.“

Až vtedy sa zasmial. Ba aj mužnú grimasu prevahy vystrúhal. To zamrzelo. Moje citlivejšie ja sa odulo. Vzala som tú jeho kocku z vrecúška a prudko hodila za seba. Zase sa zasmial. Či skôr ma vysmial. Tak, ako sa posmieva trucovitému decku.

„Už otvorili náš check-in, Lyda. Bude lepšie ísť do radu.“

„Choď, ja si dopijem kávu.“

Ešte som sa dosť nevytrucovala.

Pokrútil hlavou, ale poslúchol. Hľadela som za ním, ako ťahá kufre za sebou, ohýba sa, lebo na jeho výšku sú rúčky prikrátke a zase mi ho prišlo ľúto.

Veď to všetko robí kvôli mne. To pre mňa odchádza do Dublinu a ešte k tomu navždy.

Ale aj ja kvôli nemu, tak čo! Vstanem a radšej sa poberiem za ním.

Napätie by sa dalo krájať. Ľudia sa tlačia, pokrikujú, nevypočítateľné detiská vrieskajú a pobehujú hore dolu a my dvaja akoby sme k sebe ani nepatrili. Boris je sústredený iba na kufre a ja sa pristihnem, že sa nevdojak točím dokola ako vyšinutá. Borisovi čosi preletí mysľou, nakloní sa ku mne a šepká. Šepká ale veľmi nahlas, ako sa šepká v tlačenici.

„Len aby tam nepršalo. Vieš, kufre, dáždniky. Si pozrela aktuálne počasie na nete?“

„Nemám o nič viac meteorologických informácií než ty,“ odseknem ešte stále namosúrená. Zažmurká tými svojimi modrými očiskami ako obarený a to mi stačí. Už sa cítim lepšie. A on, naopak, horšie.

Ručička krehkej rovnováhy nášho vzťahu sa naklonila na moju stranu a to vždy pomôže. Povedala by som, že vďaka tej ručičke som aj opeknela. Aspoň sa mi to pri pohľade do zrkadielka zdalo, keď som sa v lietadle konečne usadila pri okne, dokreslila oranžovým rúžom vlnovku na hornej pere a usmiala sa na seba. A čo viac, už sa nedalo vrátiť sa.

Boris bol oveľa viac môj.

Usmievam sa na seba, lebo mám všetko, po čom som túžila. Lietadlo roluje na runway, odlepuje sa od zeme, na ktorú sa už nikdy nechcem vrátiť.

Konečne. Až v tej chvíli je to skutočné, pravdivé a nemenné. Necelé tri hodiny a sme tam. Nie tu, ale tam.

Je fajn, keď sa z Tam stane Tu.

„Neprší,“ povie Boris, akoby na tom v tej chvíli záležalo.

To však ešte netušíme, že v Dubline chvíľu neprší, potom zase prší a tak dokola, v nepravidelných intervaloch, bez akejkoľvek šance odhadnúť, kedy začne či prestane. Ale to ma cestou k autobusovej zastávke ani trochu netrápilo.

„No, neprší. Ale teraz toto – autobus 41A, ten ide na O´connell street. Podľa mapy, čo som pozerala na Googli, Henry Street ju kolmo pretína. Abir nás tam bude čakať.“

Hovorila som viac-menej pre seba. Boris prosto iba šiel za mnou ako zatúlaný pes. Áno, vždy ako pes, smutný, hravý, uťahaný, verný... Ale vždy pes.

Keď som našla našu zastávku a všetci Slováci z lietadla sa rozpŕchli bohviekam, dýchalo sa mi zrazu akosi ľahšie. Už nebolo nikoho, kto by nás spoznal. Bol to úžasný pocit slobody a ten mi dával krídla. A keď potom prišiel autobus, poučená webovou stránkou Dublinbusu som z vrecka vybrala drobné a šoférovi sebaisto povedala.

„Two twenty, twice.“ A vhodila som presne štyri štyridsať do urničky vedľa vodiča. Kvôli tomuto momentu som mala vo vrecku nachystané drobné, spolu s tým smiešnym spínacím špendlíkom.

„Tu ti šofér drobné nevydá, vieš, musíš mať presne toľko, koľko stojí lístok,“ vysvetľovala som Borisovi.

„A čo ak nemáš presne, to ti akože nevydajú, či čo?“

„No práve, nevydajú. Ale dajú ti lístok s preplatkom a potom s ním musíš ísť do hlavnej kancelárie Dublinbusu na O´connell street a tam ti peniaze vrátia. Šofér sa do tej urny na prachy nedostane.“

„Za toto ťa fakt obdivujem, Lyda,“ povedal, ale obdivne sa vôbec netváril. Skôr pichľavo. Provokačne ukázal na trochu oškreté pódium pri dverách a opýtal sa ma: „Toto je asi na kufre, nie?“

„To netuším, ale vyzerá to tak,“ priznala som sa čestne.

„Jej, poďme hore na poschodie, ešte som nešiel poschodovým,“ zvolal s radosťou a pri tej detskej veselosti mi celkom zabudol pripomenúť, že predsa len neviem všetko.

„Hej, a kufre nám tu niekto ukradne,“ schladila som jeho nadšenie a rozvážne si sadla na vyvýšené sedadlo v druhom rade, odkiaľ som ich mala dobre na očiach.

„Ty, Lyda, vieš, že nestojí na každej zastávke? Zastane, iba keď na neho zamávajú, alebo keď tu niekto stlačí ten červený gombík STOP. To ako tu funguje cestovný poriadok? V špičke musí meškať a inokedy zase musí prísť oveľa skôr. To aký mišung tu je? Všimla si si to?“

Nevšimla. A ani pohľad cez zarosené okno ma nijako neuchvátil. Boris, aby lepšie videl, nakláňal sa k nemu cezo mňa a ja som sa nechala unášať jeho vôňou. Voňal rovnako ako doma, v mojej spálni, po zelenom jablku, ale vtedy, v tom Dublinskom autobuse, bol už iba môj. A o to mi celý čas šlo. Tak prečo som necítila šťastie, ale stále iba ten istý strach? Strach a smutno-sladkú clivotu. Ale za čím sa mi cnelo, veď už malo byť iba dobre.

„Aha, pozri, už vidno ten typický strieborný stĺp, tam dolu, vidíš?“

„To je Spire of Dublin, Dublinská ihla. Práve kolmo od nej je tá Henry Street, len neviem, či doľava, či doprava, na mape som sa stratila.“

„Však prečítame, nie? A aha, tá antická budova, tie ohromné stĺpy, to čo je? Múzeum, možno.“

Toto vedia iba muži. Obdivovať architektúru, keď treba pohľadať obchod s indickým tovarom, či dokonca vybehnúť z autobusu ako splašené psíča a kufre nechať v ňom. Možno pre toto umierajú skôr než ženy. Ešteže nás majú.

„To je pošta, zlato, normálna, fungujúca pošta, žiadne múzeum. Ale teraz je to, dofrasa, jedno. Poď mi pomôcť s tými hlúpymi kuframi, preboha.“

„Ježiš, prepáč, som sa pozabudol.“

Ako vždy! Boris fungoval na princípe, že je ľahšie získať odpustenie, ako povolenie, ale vôbec o tom nevedel. Proste ako taký šantivý psík. Ale to som videla jasnými očami až v to poludnie pri Dublinskej ihle. Mohli mi to Jano s Paľom aj stokrát hovoriť, ba aj rukami ukazovať, ja som na to musela prísť sama, tak, ako človek prichádza na všetko, čo je pre neho dôležité.

„Henry Street je doprava a tu je aj Meteor mobile network. Cestou späť si musíme kúpiť írske SIM karty.“

Navigovala som ho. Jeho tvár žiarila od rozkoše objavovania. Na mňa sa ani nepozrel. Pohľadom blúdil iba po budovách, výkladoch a sem-tam zastavil jeho zrak na nejakej Írke. Ale nie s obdivom, skôr s akýmsi chlapským odmietaním. A veru, peknú Írku som nevidela ani ja, iba také bledé, tučné a smiešne doobliekané, s tenkými vlasmi. To sa mi celkom páčilo.

„Tu, pri tom trhovisku, treba odbočiť. Tak povedal Abir.“

A zase šiel bez rozmýšľania za mnou.

„No páni, tak toto je celkom iný svet, aha, aj ruské matriošky tu predávajú. Za rohom luxus, a tu?“

Jednu takú, pestrú, a predsa fádnu, vzal do ruky a predavačka, okrúhla a pestrá ako tá matrioška, mu pošepla: „Cigaretle nenada, iba po tri dvadsať?“

„To je sila, aj cigarety!“

„Zlato, to je nelegálne, jedna škatuľka tu bežne stojí aj osem eur, poď radšej preč. Tam! Tam je Abirov obchod. Boh Šiva je vo výklade. No super, pohni sa.“

Bežím popri stánkoch zaprataných kadečím, od citrusových plodov až po obstarožné sifóny s dvomi kohútikmi a...

„Bože, Boris,“ vykríknem pojašene, až sa za mnou ľudia otáčajú, „Versace!“

„Že čo?“ Boris sa došuchtal s tými kufriskami, sotva lapajúc po dychu. „Kde? Čo by tu robil... Versace, preboha?“

„Kabelka, červená, od Versaceho!“

„Zlato, to je nelegálne, poďme radšej preč,“ napodobňuje ma posmešne, keď pochopí, o čo ide.

„Ale červená!“

Krúti hlavou a ide ďalej pomedzi mravenisko čudných, ale naozaj veľmi čudných ľudí. Nechal ma tam samu, clivo si tisnúc ten fejk k hrudi. Nechce sa mi vrátiť ho tej prsnatej babe s malým, plochým zadkom. A s hrubým strniskom pod nosom. Objímam falošného Versaceho a nevdojak mi napadne, že tie ozrutné prsia na nej vyzerajú akosi nepatrične.

„Poď, Lyda, už prestaň blbnúť, Abir už asi stojí vo dverách.“

Volá na mňa a naozaj. Na obitých schodoch, vedľa boha Šivu, sa mrví pomenší, tenký chlapík s tvárou karamelovej farby a blúdi pohľadom po mravenisku ľudí, akoby niekoho vyčkával. Zbadá dlháňa s kuframi a nervózna tvár sa mu rozžiari, akoby kričala: „Aha!“

Kýva nám.

„Tak ste to našli, som rád,“ volá lámanou angličtinou, ešte lámanejšou, než je tá Borisova.

„Vladimír len odbehol do Lidla, tu na rohu. Hneď sa vráti.“

„A čo s Vladimírom?“ znepokojene sa spýta Boris.

„On vás odvedie domov, do Clondalkinu. Ja biznis nemôžem zatvoriť. Viete...“ podľa jeho zvrašteného obočia a aj bezradného prešľapovania na tých hlúpych schodoch tuším, že sa chystá povedať niečo nedobré, „... vaša izba ešte nie je voľná.“

Available povedal, a to vyznelo ešte znepokojivejšie.

„No prosím, a čo teraz?“ zašomre Boris. Únava a sklamanie ho v tej chvíli celkom premohli.

„Počkaj, zlato, nech dopovie. Veď spomínal nejakého Vladimíra. Povedal, že nás odprevadí domov,“ povzbudzujem ho po slovensky, ale on, s kyslou tvárou, iba mávne rukou.

„Ak vám to nebude vadiť, prespíte jednu-dve noci v obývačke,“ nesmelo navrhne Abir a chytro, kým odpovieme, dodá: „a ja od vás za ten čas nebudem chcieť nájomné.“

To sa Borisovi páči a mne, kvôli nemu, tiež.

No a kým ten záhadný Vladimír prišiel, boli z nás troch noví, rozchichotaní kamoši. Trochu nesvoji kamoši, inak by sme sa toľko nechechtali. Ale napätie sa uvoľňuje, keď konečne ukáže rukou na chlapíka, čo sa prediera pomedzi ľudí smerom k nám.

„Aha, už ide,“ smeje sa Abir s úľavou. „No kde si tak dlho, ľudia na teba čakajú.“

„Som sa zdržal v rade pri pokladni. Banány sú iba po šesťdesiatpäť centov, je to tam samý Poliak,“ vraví s ruským prízvukom. Je to mladý, pekný muž so súmernou tvárou, akí zvyknú Rusi byť, keď sa vydaria. Pery má mäsité, s hlbokým žliabkom ako korýtko až k nosu, len tie vlasy. Vlasy akoby si už dlho strihal sám. Spredu to ešte utrafil, ale vzadu, vzadu to bral po hustých prameňoch, ako schody.

Predstaví sa, podá ruku a mňa aj objíme.

„Veď sme tam raz-dva, luasom ako žabka, hop, hop.“

Použije ruské prirovnanie, ale v angličtine vyznieva čudne.

„Luas? To čo je?“ pýta sa Boris a mňa zase udivuje rozptyl jeho pozornosti. Vždy ho zaujíma to, čo ja pokladám za druhoradé. Ale Vladimír je tiež iba muž, preto mu trpezlivo vysvetľuje.

„Luas je také metro.“

„Ale Lyda povedala, že Dublin nemá žiadne metro.“

„No práve. Električka to nie je, vlak to nie je, a metro... tak trochu. Nejde popod zem, ale asi pôvodne mal. To je luas. Ale ide rýchlo, autobus by šiel dve hodiny, luas iba pol. A... je drahší ako bus. A... lístok treba kúpiť na zastávke v automate, nie u vodiča.“

Tí dvaja si rozumeli už od samého začiatku. Každý z nich vzal jeden kufor a mňa nechali napospas davu. Boris sa za mnou ani neotočil, a to sme prešli dolu O´connell Street, cez most, okolo Trinity College, známej Dublinskej univerzity, cez celú Grafton Street, s jedným luxusným obchodom vedľa druhého, až po Steven Greenhouse, obchodný dom, celý obložený fialovými muškátmi.

„A sme tu, luas ide každú chvíľu,“ vyhlási Vladimír spokojne. Aj Boris je spokojný, lenže ja sa tak vôbec necítim. Mám chuť chrstnúť mu do tváre, že sa štracháme už viac než hodinu a že autobusom by sme tam v podstate boli skôr, než tým jeho luasom. A ešte k tomu lacnejšie. Lačno zízam na vysvietený vchod do obchoďáku a svätosväte si sľubujem, že sa sem vrátim. V mojej vypätej mysli to vyznieva skoro ako vyhrážka.

„Vladimír povedal, že nám požičia paplón,“ zalieča sa mi Boris na zastávke, akoby náhle zistil, že aj ja som tam. To on vybavil, paplón, on sám. A ten hlúpy luas stále nikde.

„No super, máme paplón.“ Som sarkastická a pomáha mi to.

Vzápätí dohrmí. Je to strieborné, so špicatým zobákom, veličiznými oknami a fakt to ide ako blesk. Ani nestíham zaznamenávať obrazy za oknom. Vystúpime pri akomsi hoteli tehlovej farby, prejdeme cez nebezpečne frekventovanú cestu a už sme tam.

Vladimír zamieri do tretieho domčeka v radovej zástavbe, malého, ale predsa väčšieho, než o akom by som mohla doma, v Košiciach, len snívať.

Úzka chodba, vpravo „naša“ obývačka s kozubom a veľmi ošúchaným gaučom šedej, možno kedysi zelenej farby, vľavo schodisko, kam my dvaja do zajtra nesmieme a rovno pred nami – kuchyňa. Veľká, z poctivého dreva, s dverami do záhradky.

„Chcete kávu? Alebo chlieb s niečím?“ núka Vladimír, ale mne sa nežiada nič. Iba sa kamsi zvaliť a prečkať čas.

Gauč je úzky, iba na sedenie, usúdime, že lepšie bude ustlať si na zemi, na tom paplóne, čo sľúbil Vladimír. Ale zem je chladná. Vyzlečiem paplón z obliečky, tuhý ako molitan a fľakatý, bojím sa domyslieť si, od čoho, zvalím sa a prikryjem sa tou obliečkou. Boris si ešte ide umyť zuby, ale ja už nevládzem. Keď sa vráti, moje lepšie ja ho ešte miluje. Pritúlim sa a modlím, aby sa už ani nepohol. Až zajtra ráno. Ráno už budeme mať našu vlastnú, spoločnú izbu. Našu prvú spoločnú. Pôjdeme do Dunnes Stores na prijímací pohovor a všetko bude už iba dobre. Ešte zodvihnem zrak, aby som si pripomenula jeho tvár. Vidím mu do nozdier. Chlpy v nich si za ostatné dni nemal čas zastrihnúť a jeden zabudnutý, stočený, mu isto spôsobuje svrbenie.

„Zajtra pohľadám v kufri zastrihávač. Chudák Borisko! Potom, keď si v NAŠEJ izbe vybalíme všetky veci.“

A s touto nádejnou myšlienkou zaspávam. Už bude len dobre, už je „potom“.

2. Všetko začalo preto, lebo tancoval pri stene

„Nemáš sáčkový cukor?“ zakričala Františka ako pojašená do mojich dverí. Skoro som si špirálou vypichla oko.

„Ja nesladím, to predsa vieš. Dosť skoro zháňaš cukor. Na čo si myslela doteraz?“

Vyrútila som sa na ňu. Ale to kvôli štípaniu v oku, nie pre hlúpy cukor.

„Však sa len pýtam.“ Odbehla v panike.

Všetci sme boli podráždení a nevľúdni. Bol totiž čas Vianoc a vianočný večierok mal začať už o pár hodín. Z rádia sa už od rána ozývali lepkavé melódie pripomínajúce, čo by sme správne mali cítiť. Aj ten smutno-riedky stromček na chodbe. Trendový, červeno-zlatý, akoby kričal: „Haló, už sa zastavte. Je tu sviatok pokoja a lásky. Ježiško sa narodil, alebo čo vlastne. Musíte sa tešiť a milovať, alebo aspoň, preboha, prestať nenávidieť. Je to povinné.“

A predsa to akosi nefungovalo.

Uplynulý rok bol totiž najťažší, aký sme si my všetci pamätali. A čím bol tento rok ťažší, tým bolo naše očakávanie jeho definitívneho, hoci nie celkom šťastného, konca väčšie.

Veľké a aj oprávnené.

Blížiaci sa koniec niečoho zlého prináša totiž so sebou veľmi dobrý pocit začiatku čohosi lepšieho. Ničím nepodložený, nelogický, ale veľmi dobrý pocit.

Už ani telefón sme nedvíhali. Tak nás ten pocit premohol. Lebo by možno bolo treba pohľadať nejaký zastrčený spis, možno narýchlo urobiť návrh na nejaké predbežné opatrenie, alebo, a to by bolo zo všetkého to najhoršie, niekam ísť. Preto sme ho všetci ako jeden radšej totálne ignorovali.

Iba to nás spájalo. Nič iné. A toto všetko sa mohlo diať iba v takýto deň a nikdy inokedy. V posledný deň pred Vianocami.

Po tretej popoludní sa ozval už iba odkazovač, lebo my všetci sme napochodovali do zasadačky. Do úzkej a dlhej miestnosti, pozdĺž ktorej sa po celý rok hadí dlhočizný stôl. Na túto bohumilú príležitosť ho Františka, naša asistentka, naslovovzatá gazdinka, ktorá každý pondelok priniesla škatuľu koláčov, odtlačila k oknám a spravila z neho švédsky stôl. Poprikrývala ho bielymi obrusmi, požičanými najskôr z reštaurácie od naproti, kam sme chodievali na obed a v ktorej sme u personálu, čoby vážení advokáti, požívali patričný rešpekt. Aj porcelán a nerezové misy museli byť odtiaľ, lebo takým sortimentom naša kancelária nedisponovala, hoci sa zavše čosi dokupovalo, aby bolo na čo vysypať sušienky a ponúknuť kávu či bylinkový čaj. Hlavne bylinkový čaj, lebo práve naň bol Prokop, náš šéf, naslovovzatý a neraz aj otravný expert. Vnucoval ho nielen nám, ale aj klientom a nikdy si neodpustil ani nudný výklad o jeho blahodarných účinkoch na zdravie. Kto by sa však staral o zdravie, keď sa súdi o prachy?

V to popoludnie, samozrejme, na jeho čaj nedošlo, zato vína a aj tvrdého bolo na stole viac než dosť. A to bolo jediné, čo sa nemuselo kupovať, lebo alkohol je v našej kancelárii najbežnejší artikel na vyjadrenie vďaky a spolu s kvetmi a čokoládou sa toleruje ako akceptovateľný druh korupcie. Prachy sa totiž zdaňujú, alebo, v tom horšom prípade, žalujú.

Každý si mohol prísť na svoje, lebo okrem škótskej whisky, ktorú, mimochodom, uprednostňujem ja, tam bolo i dosť veľa fliaš viachviezdičkového koňaku a archívneho vína za celé prepravky.

S jedlom to bolo celkom inak. Počas našich pracovných dní, keď sme boli načisto vtiahnutí do chaotickej roboty, sme totiž pojedali hocičo, čo bolo poruke a aj to iba v pokluse.

Tak akosi sa u nás vyvinul dynamický stereotyp kultovej úcty k dobrému žuvancu pozvoľna sa transformujúcej na neresť pahltnosti. Presne podľa Darwina. Tá sa prejavila najviac u našich mužov. No a v dôsledku takéhoto deštrukčného vývoja sa ukázalo ako celkom neúčinné označovať si jogurt či bagetku v chladničke menom. Veci by veru časom nebol pomohol ani závesný zámok na hrubej reťazi okolo samotnej chladničky. Tak sa stalo, že sme v onen predvečer sviatku lásky a radosti okamžite a bez škrupúľ obstali ten švédsky stôl a ďobkali do dobrôt a boli by sme ho možno aj totálne vyplienili ešte pred začiatkom ceremónie, keby si Prokop zrazu významne neodkašľal a s jeho typickým, ustavičným výrazom pretekára dobiehajúceho peletón, neprehovoril.

„Dámy a páni, po mimoriadne náročnom, ale nepochybne veľmi úspešnom roku, som vás pozval na našu už tradičnú vianočnú besiedku, aby som sa vám všetkým poďakoval, lebo vy všetci ste svojím dielom k úspechu, ergo aj k prospechu našej kancelárie, významne prispeli. A objem onoho individuálneho podielu chcem zosobniť nielen verbálne, ale, a to vás bude, predpokladám, zaujímať oveľa viac, aj vecne. U Františky na každého z vás čaká obálka s honorárom, od slova honor, teda úcta, a ten nech je okrem môjho veľkého poďakovania aj novou motiváciou do budúcnosti, lebo keď sa po Novom roku znova stretneme, nečaká nás všetkých nič viac a ani nič menej, než opätovná tvrdá práca.“

Pozdvihol pohár so sektom, no ešte si z neho neodpil. Podľa toho, ako si olizoval horné zuby, mal ešte čosi na jazyku. Dada, od prírody pekná čiernovláska s uhrančivými očami, do mňa potajme štuchla lakťom a s nadvihnutým obočím mrkla.

„Všetci šéfovia určite chodia na nejaké spoločné školenie, ako unudiť k smrti,“ pošepkala mi. Prokop sa tváril, že ešte zaperlí. Nikto z nás by však nečakal to, čo za okamih prišlo.

„A práve pre tieto skutočnosti – teda prosperita našej kancelárie a práce vyše práva,“ pokračoval, a tu sa po prvý raz aj pousmial, prekvapený sám sebou, s akým ostrovtipom použil viacvýznamové slovko právo, „rozhodol som sa rozšíriť naše rady o novú a bez zaváhania tvrdím, že vývojaschopnú posilu. Dovoľte mi teda, aby som v mene nás všetkých privítal doktora práv Borisa Makovického, absolventa Univerzity Komenského, ktorý má úspešne za sebou prax advokátskeho koncipienta a aj advokátske skúšky.“

Ukázal rukou smerom k dverám. Všetky pohľady sa obrátili za tou rukou a vtedy som ho uvidela po prvý raz. Dovtedy musel sedieť za dverami a podľa všetkého si ho nevšimol vôbec nikto z nás. Každý sa tváril prekvapene. No keď sa postavil, bol neprehliadnuteľný ako stožiar na kopci. A to nie iba svojou azda dvojmetrovou výškou, ale hlavne zvláštnou čistotou, priam neporušenosťou. Ešte aj jeho kostnatá, bledá tvár s vytŕčajúcim, nesymetrickým nosom, pripomínajúcim samorast na koreni, bola nečitateľná, lebo nevravela vôbec nič. Nekričala v úradníckom napätí ako tie naše ani sa neodporúčala do milosti. Bola rýdzo anatomická, a to možno aj vďaka hornej pere, celkom nezávislej na mimickej koordinácii, akoby voľne zavesenej na dvoch zvislých čiarach vedúcich od nosa. Že je živá sa ukázalo, až keď si naprázdno posmrkol, nadvihol ju a ukázal pritom rad malých, žltých zubov.

„Ďakujem za privítanie, milé kolegyne, vážení kolegovia, naozaj si túto príležitosť veľmi vážim a dúfam, že nikoho nesklamem,“ povedal pevným hlasom, bez jediného záchvevu a znova si posmrkol.

„Tak akosi musí vyzerať mladý kňaz, s nohavicami vpredu plnými testosterónu a dlhým zoznamom zákazov v zadnom vrecku,“ pošepkala som Dade a tá vyprskla do nervózneho smiechu.

Prokop sa veľkoryso usmieval, pokyvkával súhlasne hlavou a prv, než sa konečne napil, podišiel k dlháňovi, aby mu ako prvý potriasol pravicou. Dada si s koketným úsmevom zahrabla do vlasov a ako večný enfant terrible našej inak z gruntu prudérne zdržanlivej spoločnosti, mu podala ruku hneď po šéfovi.

„Nebude to snáď až také ťažké, nesklamať nás, milý kolega. Ja nie som náročná, teda, v niečom áno. V niečom som veeeľmi náročná.“

Zaklonila hlavu, aby mu uvidela do bezvýraznej tváre a s vyzývavo otrčenou, chutnou briadkou a čakala, že tú jeho morozitu prelomí.

Ale nie len Dadu Borisova nejednoznačnosť, či skôr neporušenosť, dráždila. Aj vo mne podnietila podobnú živočíšnu potrebu podpichovať ho, no mne sa podarilo dobre ju utajiť. Veď som bola od Dady aj o dosť staršia. Prehodila som len vlažné „vitajte, veľa šťastia“ a úspešne som potlačila aj nutkanie napraviť mu priúzku a prikrátku kravatu pod výrazným ohryzkom. Ale možno, že tá kravata bola dosť dlhá a aj široká, možno že na jeho vysokej postave by každá vyzerala akosi nedostatočne.

Za mnou sa k vítaniu pridali aj Jano s Paľom, nerozlučná dvojka, existujúca v symbióze vzájomnej podpory. Jeden druhému utužovali chabé egá a nepotrebovali viac nikoho iného. Čudné pri takej nerozlučnosti bolo to, že si nikdy nepotykali a titulovali sa doktormi v každej vete.

„Neutápajme sa v dohadoch, pán doktor, efektívna príprava vyzerá inak,“ povedal Jano Paľovi, ktovie, v akej súvislosti, ale premúdrený pohľad už venoval Borisovi, akoby mu takto chcel dať najavo svoju ustavičnú zaujatosť prácou. „Nech sa vám darí, kolega.“

Aj mňa oslovoval dlho kolegyňa. Neskôr pani kolegyňa, až kým som si napokon nevyslúžila doktorku Medveckú.

Paľo si očividne lámal hlavu nad Janovou múdrou formulkou a hĺbal, ako čo najtrefnejšie zareagovať. Bez jediného slova nervózne pomykal Borisovou rukou a nasledoval svojho druha späť do kúta, kde ich nemohol nikto vyrušovať, ale ani vysmiať. Lebo veru boli často vďačným terčom Dadinho vtipkovania. Trestali ju za to prezývkou „tá uletená“.

Za nimi, keď už v rade nestál nikto, privítal Borisa staručký pán Lakatoš, mozgový trast na všetky judikatúry, teda súhrn všetkých zásadných súdnych rozhodnutí hádam od druhej svetovej, ktorý sa nikdy nezbavil silného maďarského prízvuku, prineseného z Veľkého Krtíša, spred viac než päťdesiatich rokov. Jeho prízvuk už nikoho neiritoval, možno iba Františku, ktorá musela z diktafónu prepisovať jeho podania na súd. A to si popri diktovaní ešte odhryzoval z jabĺčka. Bol to zvláštny patrón, ale z gruntu dobrá duša. Nikdy neodmietol poradiť a tiež s tým potom nikdy nešiel na bubon. Taký dobroprajný deduško to bol. No na druhej strane ho jeho nezištnosť robila neviditeľným. Aj vtedy, len čo vykonal predpísaný uvítací akt, vrátil sa ihneď na svoju stoličku vsunutú medzi stôl a stenu a už sa nikým a ničím nedal vyrušovať. Odlamoval z chlebíka malé kúsky, rozvážne si ich vkladal do úst a potom dlho prežúval na predných zuboch, lebo o zadné prišiel už dávno, ani som si nepamätala, že by ich niekedy vôbec mal. Potom zodvihol pohár so šampanským. Všetci ostatní už prešli na niečo iné, ja na whisky. Nevedno prečo si ho poobzeral zo všetkých strán a až potom si ho priložil k ústam. Dva razy usrkol, jazykom dôkladne premiešal sekt so suchým chlebom a s námahou prehltol. Františka mu doliala zvyšok z fľaše, lebo ho už nik nechcel. Vďačne sa usmial a roboticky opakoval celý proces znova a znova. Ani keď sa ozvala dunivá hudba v nízkych basových tónoch z Hi-Fi systému, ktorý Františka doniesla z Prokopovej kancelárie, ani vtedy sa netváril vyrušene. Ale zato Dada, tá sa už nevedela zmestiť do kože. Odložila svoje závideniahodne maličké sako na operadlo stoličky, vtiahla bruško a krútila bokmi, tekajúcimi očami hodnotiac svoje možnosti. Boli mizivé, lebo bujará zábava, v akú dúfala, nie a nie začať. No a podľa vážnych tvárí našich mužov sa na tom ani nemohlo niečo zmeniť. Každého z nich zaujímali viac rýchlo rednúce chuťovky, drinky a v neposlednom rade aj overovanie Prokopovej priazne.

„Štatisticky vzaté, ja som mal minulý štvrťrok šesť nechutných káuz pridelených z centra právnej pomoci, a to samé rozvody týraných žien bez akéhokoľvek právneho vedomia a to ani nespomínam, že každá mala dve až štyri deti. Určenie výživného na ne totálne beznádejné, lebo ani jeden z tých otcov nepracuje a výživné z nuly je vždy nula. Matematika nepustí. Hej, a dvaja z nich sú dokonca v base. To sa potom ťažko môžem porovnávať s Lydou, keď ona má dva lukratívne paušálne zastupovania,“ hustil svoje Jano do Prokopa a Paľo si zatiaľ sústredene chystal svoju reč. Jana vlastne nepočúval nikto.

Ľudia nikdy nepočúvajú. Chystajú si svoju reč.

Zbystrila som pozornosť, až keď mi do uší udrelo moje meno, lebo na vlastné meno zbystrí pozornosť každý. Zvoľna som sa k nim pridala. Veď ani nebolo ku komu inému.