Kolektív autoriek

V zajatí hriechu

Z predaja každej tejto zbierky venujú autorky svoj honorár neziskovej organizácii ŽELAJ SI.

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Emily D. Beňová, Mária Blšáková, Lucia Braunová,
Eva Hrašková, Kristína Ježovičová, Magdaléna Lunáková, Mirka Manáková, Inéz Melichová, Michaela Mihoková, Kristína Pavelková, Monika Wurm, Dominika Würll, 2018
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2018
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2018
Design © Marta Blehová, 2018
Jazyková úprava Sylvia Sachs
698. publikácia, 1. vydanie

ISBN-978-80-569-0233-2 (brož.)
ISBN 978-80-569-0234-9 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0235-6 (ePub)

Prológ

Hriech. Slovo, ktoré samo osebe pôsobí ako výkričník či zdvihnutý prst Boží. Tak často vidíme hriechy iných – a zabúdame na svoje. Pritom hriešnosť je našou súčasťou už od narodenia a počas života rozširujeme repertoár o ďalšie pochybenia. Ak si myslíš, že si bez viny, hoď kameňom; alebo sa ponor do tejto hriešnej zbierky.

Hriešny sľub • Michaela Mihoková

November 1989

Sedemnásťročná Malvína má tie najzelenšie oči, aké kedy vykúkali z tváre dievčaťa. Symbol výnimočnosti budí závisť, ale prejav žiarlivosti jej starosti nepridáva. Oblieka sa pekne, hoci na svoj vek azda až príliš seriózne. Šaty v čiernej, príležitostne v hnedej farbe má vždy čisté a riadne vyžehlené. Ešte nedospelé dievča kráča večne s úsmevom. Veď k mladosti aj pristane radosť. Niekto skúpy na slovo a bohatý na detaily by však poznamenal, že úsmev je polovičný, akoby si ho opatrne ukladala na noci v temnote.

Novembrové ráno sa pýši nervozitou. Milovníkov baletu čaká rozhodujúci tanec. Roztvorí okno dokorán a nakloní sa. Mrazivý vzduch ju štípe, vločky jej padajú do dlaní, ani čo by ich ktosi zosielal priamo do jej rúk.

„Koláče sú hotové!“ zvrieskne mama. Malvína sa rozbehne do kuchyne.

„Aké koláče?“ spýta sa.

„Bosorkine prsty. Aj tak vyzerajú. Pozri,“ mama jej núka výhľad na odpor vyvolávajúcu kombináciu surovín. Oči sa nekochajú, ale v ústach bude sladkosť lahodná.

„To je nechutné,“ zmraští tvár.

„Viem, ale treba sa občas aj pobaviť. Časy sú zlé, Malvínka.“

Prikývne. Veta o ťažkom období je v ich dome častá.

„Kde je ocko?“ spomenie si odrazu na chýbajúceho člena rodiny.

„Ešte spí. Mal nepríjemnú návštevu.“

„Už zasa,“ nevinná dcéra je privyknutá na otcove boje. Priznanie sa k povolaniu máva nechcené dôsledky.

Telo si posilní prísunom cukru, hoci postave neprospieva, a naberá silu na odchod do školy. Ulice nie sú hlučné. Akoby ich november preklial a tie začali mrznúť na znak spolupatričnosti s prírodou. Počas chôdze sa obzerá. Krúti hlavou sem i tam. Má pocit, akoby jej bol ktosi za pätami. Nevidí nič, len počuje šuchot. Zrýchľuje. Najskôr pomaly, potom nebadateľne, až nie je možné dobehnúť ju. Ešte stále na chrbte cíti niečie oči, ešte stále si však prichodí pozorovaná. Nuž prepletá nohami. Vtom ju čosi zastaví. Buch. Nohy sa kĺžu, telo padá a pristáva v snehu.

„Do šľaka,“ zanadáva. Neprekáža jej, že spadla. Bolí ju len vedomie, že ju nemá kto zachytiť. Aspoň prenasledovateľa sa zbavila. Už ho nevníma, nesliedi za ňou.

„Mám pre teba prekvapenie,“ zašepká jej Miriam. Dievčatá si ani nemôžu byť menej podobné. Rozdiely sú zjavné najmä preto, že v budove ich možno zazrieť blízko seba.

„Potom mi povieš,“ tíši ju Malvína. Nechce sa nechať rozptýliť.

„Si nervózna?“

„Nie,“ klamať je hriech, ale priznať pravdu potupa.

„Dobré ráno,“ mladá žena si okamžite vynúti ticho. Bez námahy si uzurpuje sluch i zrak mladých.

Všetci nesmelo pozdravia. Ide o veľa, a predsa o nič.

„Iste viete, že máte neopakovateľnú príležitosť. Tanec je odriekanie, a kto je vytrvalý, dočká sa odmeny,“ slová, ktoré by mali povzbudiť, vyľakajú. Vidno to v pohľadoch, počuť v prerývaných dychoch. Niektorým sa i ruky zatrasú.

Žena neotáľa. Jeden po druhom sa predvádzajú dievčatá, tie najmä, ale nájsť tu možno i zopár chlapcov. Malvína ich odmieta počastovať očným kontaktom. Nesmie sa nechať ovplyvniť. Nepočúva hudbu ani sa nesnaží strážiť pohyby spolubojovníkov. Mysľou sa vznáša ďaleko. Až ženin hlas ňou pomyká.

„Ty,“ ukáže na ňu, štíhly prst má ozdobený prsteňom.

„J... ja,“ zajachce. Hudba už nehrá.

„Ako sa voláš?“

„Malvína.“

„To nie je meno pre tanečnicu.“

„Nie je.“

Žena nadvihne obočie. Okamžite je citeľné, že dievča si nezískalo jej sympatie.

„Celou vetou.“

„Nie je to meno pre tanečnicu, súdružka učiteľka.“

„Tak sa predveď, Malvína,“ meno vyslabikuje, aby nikto nebol na pochybách, že ho nepovažuje za dostatočne hodné na spojenie s umením.

Dievča sa postaví. Tóny jej udrú do uší. Predvádza sa. Jeden trik za druhým. Teraz jej patrí učiteľkin obdiv. Vznáša sa, boľavé prsty jej nemôžu brániť v dosiahnutí cieľa. Ktosi ju však vyruší. Tupý zvuk zatrasie miestnosťou. Dievčatá vyplašene vzdychnú. Na dlážku dopadne náramok, niekto si ho v chvate strhol.

„Čo to má znamenať?“ karhanie učiteľky nepatrí nikomu, a predsa je určené všetkým.

Malvína potrasie hlavou. Do pamäti sa vryje chlapcova tvár. Takmer by odprisahala, že sa zaškľabil škodoradosťou. K incidentu sa nik nehlási.

„Odtancujem to ešte raz,“ tíško prednesie Malvína.

Učiteľka nespokojne mľaskne jazykom, ale súhlasí. Tanec však už nie je natoľko vzrušujúci. Chýba mu emócia.

„Tanečnica, ktorá sa nevie preniesť cez rozrušenie, nie je ešte pripravená naplno sa tancu oddať,“ skonštatuje učiteľka.

„To nie, ja som pripravená,“ vždy je poslušná, nikdy neotvára ústa, kým ju vyššie postavený človek vopred nevyzve. Dnes však musí vzdorovať povahe.

„To si nemyslím.“

Dievčatá si vydýchnu. O konkurenciu menej. Malvíne sa do očí tisnú slané znaky smútku, ale zatne zuby. Posadí sa a počká, kým nedotancuje posledný člen skupiny.

„Nič si z toho nerob,“ tíši ju Miriam.

„Veď nerobím.“

„Večer buď nachystaná o piatej.“

„Prečo?“ potiahne nosom. Mala by znášať prehru, ale pokorenie je priveľké.

„Pôjdeme na diskotéku. Vravela som ti, že mám prekvapenie. Stále len vysedávaš doma.“

„Nie som si istá, či budem môcť ísť.“

„Ale budeš. Cítim, že november nám dožičí šťastie,“ Miriam nepochybuje, že to, čo povedala, sa aj naplní. November splní, čo vietor odprisahal.

Je trištvrte na päť. Malvína nedočkavo prestupuje z nohy na nohu. Zmocňuje sa jej vzrušenie, ona sa ho však pokúša utlmiť, čo jej len sily stačia. Konečne ju zazrie. Miriam pred ňou ešte nestojí, ale už kričí:

„Prepáč, že meškám. Musela som...“ Prekoná vzdialenosť, čo dievčatá od seba delí, a zmĺkne. Pohľad na oblečenie a výzor ju prekvapí.

„Je to až také zlé?“ spýta sa Malvína. Je v rozpakoch.

„Noo,“ Miriam zahabká, vzápätí sa však uvoľní. „Niečo s tým urobíme, neboj sa.“

Dievča sa dôverčivo usmeje. Rodičom zamlčala, kam ide. Tvrdila, že pre tanec zanedbala iné predmety, a tak ju čakajú úlohy. Vraj sa jej lepšie pracuje vo dvojici, veselšie uplynie povinnosť. Hanbí sa, ale neustúpi. Pôjde a uvidí, čo svet ponúka.

„Ale nesmiem byť dlho. Som zvyknutá chodiť skoro spávať.“

„Máš pekné oči. Treba ich zvýrazniť. A aj vlasy. Prečo sa stále tváriš ako umučenie?“ Miriam nepočúva, už plánuje premenu vzhľadu. „Prídeme síce neskôr, ale čo na tom. Hlavne, aby sme žiarili ako hviezdy.“

Zavedie ju do rodičovského domu. Požičia kratučkú sukňu, červenú ako ruža. Líčidlami zdôrazní, čo je málo viditeľné, a rozpustí vlasy. Malvína sa odmieta pozrieť do zrkadla. Možno by potom zmárnivela. Alebo by si rozmyslela večernú zábavu a vrátila sa do dôverne známeho prostredia. Nesmie sa však zbabelo vrátiť. Cíti, že ak by nešla, čosi vzácne by stratila.

Diskotéka nie je ďaleko. Keď sa ocitnú v centre neznámych zážitkov, vzájomná blízkosť sa stratí. Miriam už hľadá, koketne sa smeje a pohadzuje vlasmi. Aj Malvína by pohadzovala, má ich však nepríjemne riedke, akoby jej rástli len omylom.

„Chceš tancovať?“ osloví ju chlapec, až príliš rozveseleným tónom.

„Radšej nie,“ odpovie, ani sa na neho nepozrie.

„Čo si taká? Veď si sa sem prišla zabaviť, a nie vysedávať ako mníška.“

„Možno neskôr.“

„Ja chcem ale teraz.“ A už ju ťahá za rukáv, kmáše ňou, akoby bola handrová bábika.

„Nepočul si, že nechce tancovať?“ zastane sa jej cudzí chlapec.

„A ty si čo, jej hovorca?“

„Keď bude treba,“ mávne rukou. Je vysoký, tiahne z neho pokoj a akási nadradenosť.

„Dávid Lenhart sa zas cíti ako najväčší frajer,“ povie ten, ktorý ju pred chvíľou ťahal za sveter. Je očividné, že toho druhého pozná. Zrejme sem chodia často, pomyslí si Malvína. Nepríjemný pocit jej sťahuje hrdlo. Možno to naozaj nebol dobrý nápad, aby sem prišla.

„Ja si aspoň nemusím vynucovať pozornosť nasilu.“

„Nie, lebo otecko za teba všetko vybaví, že?“ Vtedy už sú slová zbytočné. Lenhart vyfúkne vzduch, obláčik pary pristane Malvíne na tvári. Potom zdvihne päste a prehovorí bitkou. Nastane všeobecné híkanie. Ktosi okamžite priskočí a dvojicu od seba odtiahne.

„Šibe vám?“ zaznie napomenutie. Ten, ktorý obvinil Lenharta z protekcie, zaškrípe zubami a berie sa kadeľahšie.

„Ďakujem,“ prehovorí Malvína, keď ustane šum a udalosť upadá do zabudnutia.

„To nič. Len som mu ukázal, kde je jeho miesto.“ Prizrie sa mu a črty jej stvrdnú. Aj ona ho pozná.

„Ty,“ riekne prekvapene.

Chlapec stuhne.

„Ja,“ neisto pritaká.

„Videla som ťa dnes počas tanca. Tešil si sa, keď som sa pomýlila,“ obvinenie je drsné, ale hnev sa jej zmocňuje čoraz viac.

„Ach, to,“ potrasie hlavou. Takmer by si bola pomyslela, že čakal iné odhalenie. „Netešil som sa. Nie som taký, aký sa zdám byť.“

„To je celkom možné,“ zamyslí sa nad jeho vetou. Zdanie klame, ona o tom niečo vie.

„Takže priatelia?“ podáva jej ruku.

„Nie.“

„Prečo?“

„Priatelia musia mať spoločné tajomstvo,“ namietne. Už sa necíti osamelá, neprekáža jej, že sa Miriam vzdialila a že objavuje príchuť vlastných snov.

„Zaujímavé.“

„Čo?“ na lícach pocíti mravčenie.

„Len mi tak napadlo,“ povie neznámy a nadýchne sa, „akú podmienku musia spĺňať milenci.“

„Milenci,“ zopakuje Malvína a rozchichoce sa. Viac ako pobavenie ju však do smiechu núti napätie. Nevie, čo odpovedať, a tak musí oklamať čas.

„Keď musia mať priatelia spoločné tajomstvo, potom musí existovať aj čosi, čo dvoch spojí v milencov.“

„Neviem,“ hanblivo prizná, „ešte som na to neprišla.“

„Raz mi to povieš,“ s istotou prednesie Dávid.

„Mala by som už ísť.“

„Ešte je skoro.“

„Sľúbila som, že nebudem dlho.“

„A vždy splníš, čo sľúbiš?“ lišiacky sa k nej priblíži, ona však o krok ustúpi. Nie je zvyknutá na podobný druh konverzácie.

„Ty nie?“

„Asi áno. Ale občas sa pritrafí aj hriešny sľub.“

„A to je aký?“

„Taký, ktorý dávaš s vedomím, že zostane nesplnený.“

Dávid sa ponúkne, že ju odprevadí. Spočiatku váha, ale keď sa presvedčí, že Miriam je zahĺbená do flirtovania, pristane a vyberú sa na skúmanie chladných osídel prebúdzajúcej sa noci. Dovidenia im dáva pesnička z diskotéky. Malvína sa v duchu vysmeje patetickému textu. Rozprávajú sa nenútene, už nevedú vážne dialógy. Tesne pred domom sa však Malvína zháči a chvatne sa rozlúči. Tep má rýchly. Pohľad na príbytok v nej roztancuje podozrenie. Niečo nie je v poriadku. Možno len maličkosť, ale predsa čosi vybočuje z normy.

„Kde si toľko bola?“ okamžite ju víta mama. Malvína sa zhrozí. Zabudla sa prezliecť, zanedbala odlíčenie sa.

„Ja... Zdržala som sa.“

„Otca dali predvolať. Vypočúvajú ho a možno ho aj zatknú.“

„To nie!“ vykríkne a zahryzne si do pery.

„Snáď sa to vyrieši. Musíme dúfať. Situácia ale nie je priaznivá. Niečo sa deje. Cítiť to vo vzduchu,“ prorokuje mama, tvár má bez výrazu. Jemne sa chveje. „Počkáme do rána. Možno sa vráti.“

„A možno nie,“ plačlivo povie vyľakaná dcéra.

Druhý deň prinesie čiastočné rozuzlenie. Otec je prepustený, ale nie celkom slobodný. Musí si dávať väčší pozor. Malvína je sklesnutá. Večer trávi v posteli. S nikým sa nezhovára. Zatvára oči, nech ju spánok čím skôr prenesie do snov. Už-už je jednou nohou vo fantázii, keď ju vyruší klopkanie. Zvuk pripomína ťuknutie na sklo. Zdvihne hlavu a blúdi pohľadom po okolí.

„Je tu niekto?“ pološeptom vysloví otázku.

Odpoveďou je klopkanie. Uvedomí si, že vyrušenie pochádza od okna, a tak vstane a bojazlivo ho poodchýli.

„Myslel som, že by sme mohli mať spoločné tajomstvo.“ Takmer vykríkla od ľaku. Chytro si však zakryla dlaňou ústa.

„Čo tu ty robíš?“

„Už som ti povedal. Snažím sa byť tvoj priateľ, a preto som musel splniť podmienku.“

Malvína ho vpustí do izby, hoci vie, že je to nevhodné. Ešte nikto nemal možnosť nahliadnuť tak hlboko do jej súkromia.

„To ale nie je to isté. Tajomstvo by muselo byť také, aby sme sa na ňom podieľali rovnako. Ty si...“ Pôsobí odmerane, ale v skutočnosti ho rada vidí.

„Chápem,“ Dávid pokýva hlavou.

„Želám si, aby mi raz dal niekto sto,“ vysype zo seba nečakane, ako keď sa znenazdajky prevrhne cukornička a zrniečka sa začnú kotúľať po dlážke.

„Sto čoho?“ usmeje sa. Takmer to vzdal, ale priznaním ho povzbudila.

„Čohokoľvek. Sto kvetov, sto cukríkov, na tom nezáleží. Hlavne, nech je ich sto.“

„Prečo práve toľko?“ čuduje sa.

„Len tak. To je moje tajomstvo. Ešte som to nikomu nepovedala.“

„Máš ešte veľa tajomstiev?“ skúmavo si ju prezrie. Vyzýva ju, ale ona očami uhýba. Vietor, ktorý prúdi z otvoreného okna, ju drsne láska.

„Áno,“ povie po dlhšom zaváhaní. Má, prirodzene, aj iné tajnosti, ale tie nesmie prezradiť.

„Dobre,“ natiahne ruku a zopakuje gesto z diskotéky. Tentoraz mu ruku uchopí do dlaní a jemne ňou potrasie.

„Aj ja mám tajomstvo, ale nesmiem ho nikomu povedať. Musíme si teda vytvoriť ešte jedno. Rád by som sa s tebou stretával.“

„Potajomky,“ kútiky úst sa zdvihnú, plecia poklesnú. Dávid prikývne, slovne však žiadosť nepotvrdí. Nemusí. Ona mu rozumie. Ani Malvína neotvorí ústa, ale naznačí, že súhlasí. Budú mať vlastný svet, iný ako ten nepriaznivý, čo ju obklopuje.

V jedno mrazivé popoludnie cestuje Malvína vlakom. Pašuje tovar, ktorý je v režime zakázané prevážať. Ona však verí vštepeným princípom. Sama sa presvedčila, že jej konanie nie je zlé, hoci sa protiví zákonu. V myšlienkach sa túla pri Dávidovi. Chodí za ňou v noci, a hoci sa poznajú krátko, intenzita spojenia je silná. Už sa nebojí, že by ju nemal kto zachytiť, ak by spadla. Uši zachytia kroky. Kupé už nie je bezpečné. Bledne. Vie to, ani zrkadlo si nemusí klásť pred oči.

„Je vám zle, slečna?“ osloví ju hrubý hlas. Otázka nemá v sebe ani kúsok strachu o cudziu osobu, len sa snaží vyvarovať komplikáciám.

„Nie,“ slabo hlesne. Poklad si bedlivo stráži. Nesmie dovoliť, aby ho uvideli. Modlí sa za zázrak. Statný muž ju nedôverčivo sleduje, čosi tuší. Napokon si však len poškriabe bradu a odíde. Je zachránená. Aspoň teraz si môže vydýchnuť. Zážitok je však natoľko znepokojivý, až ju núti správať sa neprirodzene. Konečne rozumie tomu, prečo rodičia stále opakujú, že časy sú zlé.

„Čo ti je?“ všimne si poklesnutú náladu aj Dávid.

„Nič,“ rada by mu porozprávala o ceste vlakom, ale niečo ju varuje.

„Mne nemusíš klamať.“

„Dusí ma pretvárka,“ môže povedať len časť toho, čo ju trápi. Je to zhrnuté v jedinej vete.

„Čo keby sme šli na výlet?“ navrhne, ale tvári sa akosi zvláštne.

„Kam? A na ako dlho?“

„Na dlhšie. Niekam, kde by nám krajina viac dožičila. Tu nie sme slobodní.“

„A čo poviem rodičom? Nedá sa predsa len tak ľahko odísť,“ tuší, že ju nevolá na obyčajný výlet. V skutočnosti jej predostiera útek.

„Niekedy si musíš vybrať, Malvínka. Voľba je ťažká, ale nevyhnutná.“

„Budeme slobodní,“ tá predstava sa jej zahryzne do myšlienok. Už niet cesty späť.

„My dvaja,“ spresní Dávid, aby zdôraznil, že jeho rozhodnutie je spečatené.

„Dobre,“ telo sa pohne, priblíži sa k druhému telu. Musí to tak byť. November ich spojil.

Čaká ho. Nerozlúčila sa so starým životom, nikomu nedala zbohom. Nemohla. Verí, že pomery sa zmenia a časy sa obrátia preč od krutosti. V rukách drží nízky kufor. Nie je ťažký. Taký akurát. Má v ňom uložené spomienky, ktoré si chce ponechať, aby budúcnosť mohla byť ľahšia. Hmotné spomienky pretrvajú v predmete na kolieskach. Srdce jej velí, nemôže inak.

„Prišla si,“ riekne Dávid. Stoja na opustenom mieste. Možno aj tým dávajú najavo, že sa oddeľujú od všetkého, čím súčasná generácia žije. Nemajú svedkov. Len oni si budú pamätať minúty, ktoré neúprosne odtekajú.

„Pochyboval si?“ Takmer by uverila, že útek si vymyslel, len aby vyskúšal hĺbku jej citu.

„Nie,“ je akýsi smutný. Malvína si všimne, že so sebou nič neprináša. Nijaké tašky. Len hrubú obálku.

„Kde máš veci?“

„Musíš na mňa počkať o niečo dlhšie,“ ešte nikdy neznel jeho hlas tak chrapľavo.

„Počkám na teba aj tisíc rokov,“ vraví bez zaváhania. Nazdáva sa, že odchod sa natiahne len o niekoľko hodín.

„Vezmi si toto,“ podá jej hrubú obálku. Keď sa dlane dotknú, Dávid zosilní stisk. Drží ju za ruku dlho.

„Čo je to?“

„Len to postráž, kým sa vrátim,“ už sa otáča. Pery má pevne spojené, akoby sa bál, že povie niečo, čo by neskôr ľutoval.

Odchádza. Malvína sa prechádza sem i tam. Nemá hodinky, ale je si istá, že čas pokročil. Musí ho nájsť. Vyberie sa na námestie. Kamenné dlaždice sa strácajú pod jej nohami. Niečo sa deje. Vidí zástup ľudí, stoja a štrngajú kľúčmi. Z davu sa ozýva radosť, niekto si spieva o láske, ktorú si národ sľúbil. Je zmätená. Známa tvár jej zahatá cestu.

„Malvínka,“ otec je šťastný.

„Čo sa porobilo?“ nerozumie. Vari jej uniklo čosi dôležité?

„Je koniec. Koniec komunistickej éry. Už dlhšie sa pripravovala vzbura. A dnes konečne prišlo k revolúcii. Píšu sa dejiny. O dnešku sa budú deti učiť v školách, uvidíš.“

„Je po všetkom? Už nijaké skrývanie?“ konečne jej dochádza zmysel počutého.

„Áno. Môžem byť pastorom verejne, a nie sa báť zatknutia. Viem, že ani ty si to nemala ľahké. Pomáhala si nám prevážať Biblie a starala si sa o núdznych. Kresťanstvo komunistom nevyhovovalo. Verila by si, že na nás nasadili špehov?“

„Špehov? Ach, veď to je strašné. Kto len mohol byť taký zlomyseľný?“

„Ten zarytý zástanca hlúpych ideálov. Dokonca do toho zatiahol syna. Ale aj oni dostanú, čo si zaslúžia. Už sa viac nemusíme obávať Lenhartovcov.“

„Lenhartovcov,“ prestáva dýchať. Prestáva myslieť. Zrádza ju duša. Mení sa na kameň.

„Tak je. Mladý Dávid Lenhart sa nechal zatiahnuť do otcových intríg. Utiekli. Zbabelo ušli. Práve teraz sa ich pokúšajú dostihnúť. Mrzí ma, že som sa ti málo venoval. Najmä tento mesiac. Ale všetko sa napraví.“

Obálka, ktorú drží v dlani, oťažieva. Už nič nebude ako predtým. Všetko bol len klam. Hra. Tajomstvo sa odhalilo a už viac niet prísľubov. Už niet citov. Noci už nebudú nocami.

„Ocko,“ zašepká. Oči jej vlhnú. Proti vlastnej vôli sa bolesť mení na tekutinu. Tak nech. Nech sa len vyplaví, nech pretečie a viac sa nevráti. Otec sa pozorne zadíva na dcéru. Prechádza očami po tvári. Detailne si prezerá krv jeho krvi. Pristaví sa na kufríku v ľavej ruke. Potom sa opäť presunie k tvári a vymenia si zopár nemých slov. Očami si všetko povedia. A on to pochopí. Nevedno ako ani prečo. Jednoducho to vie.

„Dievčatko moje,“ nevyčíta, neodsudzuje. Len súcití. Prežíva jej sklamanie, preniká ním poznanie. Rozum to nešepká, len rodičovské puto mu otvára dvere k dcériným túžbam.

Malvína sa ešte jedinú noc nádeja. Vyčkáva prízrak, ale ten je nenávratne preč. V zúrivosti roztvára obálku. Jej obsah sa vysype na dlážku. Pohľadnice. Hŕba pohľadníc. Nemusí ich rátať, ich počet je sto. Dotkne sa prvej. Otvorí ju a ona sa rozozvučí. Hrá známu melódiu. V jej zákutiach odpočíva odkaz.

Raz sa po teba vrátim.

Rovnaký odkaz zdobí všetky pohľadnice. Stokrát napísaný sľub. Ak by ho ešte stretla, vyjavila by mu novú vedomosť. Už vie, čo je potrebné, aby sa dvaja stali milencami. Milenci si vymieňajú hriešne sľuby. Delí ich viera v to, čo sa nikdy nestane. A v tej chvíli si spomenie na pesničku z diskotéky. Vtedy sa jej smiala. Volala sa Jednoho dne se vrátíš. Zakázaná láska je oveľa nevidomejšia ako tie ostatné. Odmieta si priznať prehru.

„Počkám ťa, aj keby to trvalo tisíc rokov,“ šepne. Pohľadnice si skryje. Sú len jej. A jeho.

Urobila som chybu • Emily D. Beňová

Tomáš vyjde zo spálne aprejde ku mne. Je oblečený apráve si zapína bundu. Vonku je chladno, no pre november je takéto počasie typické.

Dostanem pusu na líce apotom ma dve mocné ruky zozadu objímu. Obe mi pristanú na prsiach aperami ma pohladí na šiji. Usmejem sa. Milujem svojho manžela aon miluje mňa, čo mi deň čo deň vytrvalo dokazuje.

„Raňajky máš na stole akávu vstroji,“ poviem milo aon sa odtiahne aprejde sa vedľa ku kávovaru, kde sa pomaly odkvapkala káva.

„Dnes prídem neskôr,“ upúta ma poznámkou, ktorá ma prekvapí. Včera predsa nič také nehovoril.

„Prečo? Niečo vpráci?“ Na okamih sa ma zmocní panika, že ho prepustia ako mňa pred mesiacom. Celkom nečakane. Bez varovania či akéhokoľvek naznačenia.

Pracovala som vtovárni na výrobu hračiek, no potom prišlo znižovanie stavov aja som skončila bez práce spolu sďalšími sto päťdesiatimi zamestnancami.

Tomášova práca je však iná. Pracuje ako kuriér vdoručovacej spoločnosti azjeho slov som vedela, že ešte priberajú, takže prepúšťanie nehrozí. Aspoň vto dúfam.

„Len porada,“ povie znudene. „Máme nových ľudí anarobili viac škody ako osohu. Šéf snimi chce jednať. Proste nudná porada.“

„A to tam musíš byť aj ty?“

Vzdychne si. „Veď vieš, že šéf si zakladá na tom, aby tam boli všetci šoféri. Ale na večeru by som už mal byť doma. Hádam porada nebude viac ako hodinu.“

„Ale čo bude sDanielom?“

Zamrká avezme si zo skrinky kvetovaný hrnček na kávu. „Čo by bolo?“

On zabudol!

Spustím ramená azložím príborový nožík, ktorým som roztierala rastlinné maslo na kúsok vianočky. Raňajky pre nášho jediného syna Danka. „O štvrtej mám predsa stretko sAnnou aty si mi sľúbil, že po škole pôjdeš po malého do družiny.“

„Prepáč, Soni, vypadlo mi to zhlavy. No tú poradu odmietnuť nemôžem. Šéf by ma zjedol. Ačo keby si Anne zavolala, že za ňou pôjdeš neskôr?“ Naleje si kávu anapije sa.

„A čo Daniel? Kde ho nechám neskôr, keď ty ani nevieš, kedy prídeš?“

„Tak ho vezmi do mesta so sebou.“

„Chcela som sa sAnnou stretnúť pre tú prácu. Veď vieš, očom hovorím. Spomínala som ti to.“ Keď prikývne, pokračujem. „No neviem, ako dlho sa zdržíme– avieš, aký je Daniel. Neobsedí. Pri ňom by sme si veľmi nepokecali. Nudil by sa tam už po prvej polhodine.“

„To je fakt,“ povie zadumane apokrúti perami. „A čo keby si jej zavolala adohodla sa sňou na večer? Posnažím sa prísť už ošiestej.“

„A čo ak nie?“

„Poviem, že je to dôležité, aproste pôjdem. Veď za hodinu by sme tu poradu aj tak mali mať za sebou. Akeby aj nie, tak sa vyhovorím.“

„Fajn. Zavolám jej asnáď si na mňa nájde čas aj osiedmej.“

„Verím, že áno,“ povie, vleje do seba kávu, schmatne toast aprejde sa ku mne. Dostanem pusu na pery apotom sa so mnou rozlúči krátkym „ahoj“. Chvíľu nato počujem, ako buchnú dvere nášho dvojizbového bytu.

Tomáš aja sme spolu už od strednej školy. Spoznali sme sa vdruhom ročníku abláznivo sa do seba zamilovali. Už vtedy som vedela, že pre mňa bude ten pravý. Po škole sme sa vzali arok po svadbe sa nám narodil Daniel.

Je to naše vytúžené dieťa, ahoci sme si plánovali ešte jedno, zatiaľ sa nám to nepodarilo. Danko má osem rokov avškole sa mu darí. Učí sa dobre aobaja sme na neho právom hrdí.

Tomáš je skvelý otec aj manžel. Posledné roky sa snažíme šetriť, aby sme si zarobili na domček, ktorý si plánujeme kúpiť už tri roky, no teraz je to vnedohľadne. Situácia sa skomplikovala, pretože mňa prepustili zfabriky. Nezarobila som tam síce tisíce, ale bola to práca, kde robotu vedeli finančne oceniť.

Už mesiac hľadám niečo nové, no zatiaľ bezvýsledne. Síce by som mohla robiť aj niečo vo svojom odbore, no ja aTomáš sme príkladom toho, že nie všetci robia to, čo aj vyštudovali.

Niežeby ma marketing nebavil, no práca vhračkárstve ma nadchla. Bolo to prvé miesto, ktoré som po materskej vzala, acelé roky som robila iba tam. Vyhovovalo mi to azarobila som dosť na to, aby sme spolu slušne vyžili. Samozrejme, manžel prispieval viac, no spoločne sme si žili naozaj slušne.

Lenže teraz sa veci vyvinuli inak, než sme plánovali, apekná predstava budúcnosti vrodinnom domčeku tak zostáva aj naďalej vnedohľadne.

Ale dnes po stretnutí sAnnou možno všetko vyriešim.

Cestou do školy je Daniel ticho. Nie je to uneho zvykom, no zjavne sa len zle vyspinkal. Pozerá sa von svojím oknom avrukách otáča autíčko, ktoré dostal od otca pred niekoľkými dňami na narodeniny.

Sedíme vmojom aute, ktoré je nutné zaviezť do opravy pre nejaké drobnosti, ktorých je pomerne dosť. Ďalšie výdavky znášho rodinného rozpočtu budú teda nevyhnutné. Aako keby toho nebolo dosť. Odišla nám práčka. Tentoraz už navždy.

Opravár, ktorého sme za posledné mesiace volali častejšie ako mojich rodičov, nakoniec skonštatoval už iba jej smrť. Päť rokov prania aspolunažívania– ateraz potrebujeme novú. Ako keby sme do tejto nevrazili už dosť.

Pred dvoma mesiacmi nám takto skonala umývačka riadu. Nakoľko šetríme na nový dom, povedala som si, že novú nekúpime. Veď umyť riad vdreze ako kedysi viem aj ja. Ale bez práčky to jednoducho nejde. Aani bez auta. Jediným východiskom, aby sme nebrali peniaze zo železných rezerv, je nájsť si prácu, ato rýchlo.

Mesiac sjedným platom je náročný.

Zastavím pred školou avystúpim, aby som Danielovi mohla otvoriť dvere. Kvôli detskej poistke je to možné izba zvonku. Pre istotu, lebo deti sú nevyspytateľné, apreto, lebo keď mal tri roky, otvoril dvere počas jazdy. Od tej doby si dávame pozor, pretože jeden nikdy nevie.

Vystúpi aja mu na chrbát povesím aktovku. Občas mám pocit, že má vnej celý detskú izbu, no pravdou je, že školstvo im dáva viac, ako by uniesli. Som presvedčená otom, že deti majú teraz oveľa ťažšie učivo, než aké bolo včase, keď som na základnú školu chodila ja.

„Takže po mňa príde oco?“ spýta sa môj syn, tmavovlasý avysoký školák smodrými očami, výzorom podobný svojmu otcovi, aja sa na neho milo usmejem.

„Nie, poklad. Prídem ja. Ocko dnes končí neskôr.“

„Mami, akedy knám príde babka adedko?“

„Neviem, poklad. Budem im volať auvidí sa. Vieš, že dedko je teraz chorý.“

„Priezvisko?“