Ivana Klein

Chyť si svoje šťastie

Ukážka z elektronickej knihy

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ivana Klein, 2014
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2014
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2014
Design © Marta Blehová, 2014
Jazyková úprava Monika Erdöfy
414. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-398-4 (brož.)
ISBN 978-80-8114-399-1 (ePub)

1.

Čo s načatým večerom? preblesne mi mysľou, keď lenivo zazívam a natiahnem sa na posteli. Piatkový večer vrcholí a ja trčím doma. Zatvorená medzi štyrmi stenami. Niežeby som nemala kam ísť, alebo s kým. Mne sa proste nechce. Dnes vyhrala nado mnou moja lenivejšia polovička. So značnou prevahou porazila tú druhú, energickú a hyperaktívnu. Áno, aj taká bývam. No dnes nie. Pohľadom blúdim po izbe, až očami zastanem na poličke s knihami. Všetky na mňa poctivo čakajú, ktorej prejavím tú česť a zvolím si ju za spoločníčku, aby ma na oplátku zaviala do iného sveta, plného fantázie.

Obratne vyskočím na nohy a zamierim k mojej rozsiahlej knižnici, ktorú predstavuje veľká skriňa, plná najrozličnejších kníh. Vedľa nej nad stolíkom visí polička s mojimi knižnými favoritmi alebo knižnými pannami. Knihám, ktoré som ešte nečítala, ale už stáli kúpené a zaradené na polici, čakajúc na moje prvé prečítanie, zvyknem hovorievať knižné panny.

Pohľadom prebehujem po názvoch kníh, napokon siahnem po jednej, ktorej obal už stihol poznačiť čas. Objavila som ju asi pred týždňom v novootvorenom antikvariáte. Na vyblednutom obale sa črtá jej názov – Pýcha a predsudok. Jemne po ňom prejdem prstom a fakt, že je to jedna z najstarších kníh, ktorá má už nejakú tú zberateľskú hodnotu, mi vyčarí úsmev na tvári. Jane Austenovú mám načítanú a aj jej Pýchou som sa preniesla už viackrát, no nikdy sa mi nezunuje. Ľahnem si na brucho a pustím sa do čítania.

Zo spoločnosti s Elizabeth ma vytrhne pípnutie mobilu.

Ozaj dnes nejdeš? Budeš nám chýbať, parťáčka. Šimon, kamarát z partie, s ktorým už zopár rokov neúnavne a húževnato brázdim posilky a tréningy. Je to asi desať rokov, čo sa venujem taekwondu. A jedna z mála vecí, o ktorých môžem neskromne prehlásiť, že mi ide a som v tom fakt dobrá. Tou druhou je literatúra. Kto ma dobre nepozná, nepovedal by na mňa, že milujem knihy. Niekedy si totiž pred svetom nasadzujem masku rebelky, pretože život mi už stihol uštedriť pár tvrdých rán. Knihy mi dávajú pocit slobody. Aspoň na chvíľu môžem uniknúť pred realitou, aspoň chvíľu žijem život niekoho iného.

Pípnutie mobilu prezradilo príchod ďalšej esemesky. Mrkla som na displej, na ktorom svietilo meno mojej kamarátky Petry. Jesika, určite čítaš. Takže si to uži v rámci možnosti. Dúfam, že ti je už lepšie. My o chvíľu začíname. Keby si si to náhodou rozmyslela, vieš, kam máš prísť. Papa.

Kamarátke rýchlo naťukám odpoveď, že sa mám už lepšie, len som nejaká rozbitá a o chvíľu zaľahnem a ponorím sa do čítania. Ešte som jej popriala príjemnú zábavu a sľúbila, že zajtra sa stavím. O chvíľu som sa preniesla do iného storočia a dej ma zavial do Anglicka. Zo zaujatého čítania ma vyruší spev Madonny. Ozýva sa odniekiaľ zvonka. Nadvihnem hlavu a započúvam sa. Predstava, akú šarapatu by v osemnástom storočí narobila kontroverzná speváčka, mi povytiahne kútiky úst. Úsmev z tváre sa mi vytráca, keď hudba naberá na obrátkach. To už Madonna robí šarapatu v mojej izbe. Hluk sa stupňuje, až sa stáva takmer neznesiteľný. V mysli mi už neblúdili Bennetovci ani Darcy, ale ocitám sa naspäť v realite.

„Čo to do pekla...“ rýchlo vstanem, odhrniem krátky záves a pozriem cez okno. Traja muži rozkladajú hudobnú aparatúru na našej terase, skúšajú, ladia. Ďalší ľudia pobehujú okolo, niečo chystajú. Vtom sa medzi nimi objaví opálená blondínka, ktorá ich usmerňuje. Jasné, mohlo mi to docvaknúť hneď! Odetá v tyrkysovej teplákovej súprave, z ktorej viditeľne kričí dajaká značka. Predpokladám, že dosť drahá a americká, no mne, ignorantke zbytočne predražených handier, nič nehovorí. Z okna svojej izby zazerám na ženu na terase. Dlhé vlnité vlasy jej voľne splývajú na chrbte, pobehuje od jedného chlapíka k druhému. Hnev mnou lomcuje, len čo som ju zbadala. Dobrý bože, čo zasa chystá? Nebolo toho u nás už dosť? zalamentujem potichu. Pri pohľade na jej ružové, asi pätnásť centimetrov vysoké sandáliky sa neubránim smiechu. Hodia sa takéto sandále k tyrkysovej súprave? Teda, ako som už spomínala, ja nie som žiaden módny fajnšmeker, ale zdá sa mi to zvláštne. No za tie roky som si mohla už zvyknúť.

Žena na terase nie je nik iný ako moja mama. Premeriavam si ju prižmúrenými očami a ľutujem ľudí, ktorých komanduje. Behajú okolo nej ako okolo anglickej kráľovnej. Mama popri dôkladnom organizovaní nezabúda na dokonalú chôdzu, ktorú by jej závidela nejedna modelka. Pche, stále si myslí, že má dvadsaťpäť. Nestačí, že sa správa ako pobláznená dvadsiatka. Ona tomu ešte navyše musí prispôsobovať aj svoje oblečenie. Poriadne mi s tým lezie na nervy. Už sa jej ani nesnažím vysvetľovať, že vek nemôže nikto zakryť. Nepomôžu predĺžené vlasy, botox, minisukne. Starnutie je prirodzené pre každého, vrásky času nevygumuje ani najlepší chirurg. Ona si to však asi nikdy nepripustí. Neustále rieši rozmanité skrášľovacie procedúry, najnovšie „zaručené“ diéty a ďalšie nepodstatné somariny.

„Do frasa, človek už nemôže mať pokoj ani doma!“ chytím prvú vec, ktorá mi príde pod ruku a šmarím ju o stenu. Dnes nemal svoj šťastný deň fotorámik, z ktorého sa vycieram spolu s kamarátkou na nejakom minuloročnom festivale. Začnem sa prechádzať hore-dole po izbe, hudba zvonku sa stupňuje, repráky dunia ako divé.....

„Už to tu nevydržím!“ skríknem štyrom stenám, schmatnem bundu a tresnem dverami. Rýchlo zbehnem dolu schodmi dúfajúc, že nestretnem osobu v tyrkysovom. Smola.

„Ty si doma?“ začujem za chrbtom známy hlas. Zastanem ako prikovaná. Na toto nemám náladu.

„Áno, som,“ otočím sa a stretnú sa nám pohľady. „A len pre tvoju informáciu, bývam tu často, ale to by si sa nemohla túlať s tými tvojimi úžasnými kamarátkami, odvrknem. Pri slovnom spojení úžasné kamarátky vystrúham znechutenú grimasu a naznačím úvodzovky. „A usporadúvať senzačné žúrky,“ doložím a pohľad hodím smerom na terasu, kde sú prípravy na ďalšiu mamou organizovanou párty v plnom prúde.

„No a? Čo je na tom, že sa rada bavím? Uvoľni sa aj ty. A bav sa!“ odvrkne matka a vzápätí si ma začne obzerať kritickým okom. Prižmúrenými očami ma šacuje a pery sa jej zvlnia do zvláštneho úškľabku. „To nemáš iné topánky ako tieto otrasné tenisky?“ nasmeruje na moje staré conversy dlhý ružový necht.„Nosíš ich už celú večnosť! A k tomu tá mikina, otrasné,“ pohoršene vyhlási, pomaly krútiac hlavou.

„Do toho, čo ja nosím, teba nič!“ vyhŕknem pohoršene a očami prebehnem po svojom oblečení, končiac pri teniskách.

„Nápodobne, dcérenka,“ zasyčí a pokračuje, „dnes večer robím párty pre priateľov. To si si už ale určite všimla...“

„Nedalo sa nevšimnúť,“ preruším ju rozhorčene, čo mame vyčaruje široký silený úsmev.

„Ak tu chceš zostať, tak sa bež, prosím ťa, okamžite prezliecť. Takto sa nemôžeš ukázať pred mojimi priateľmi. Čo si o tebe pomyslia? Že nemáme na topánky! Keby ťa takto videla...“

„Zvysoka kašlem na názor tvojich priateľov! Keby vedeli, čo si o nich myslím ja...“

„A čo si také ty o nich môžeš myslieť?“ mama založí ruky vbok a čaká na odpoveď. Hnev mnou začína už pekne lomcovať, ale snažím sa ovládať, hlavne nemôžem vybuchnúť.

„Barbara, poď na chvíľu von, potrebujú tvoj názor,“ náš slovný pingpong, rútiaci sa do otvorenej vojny, preruší mužská hlava nakúkajúca spoza dverí.

„Hneď som tam, Duško,“ odpovie mama medovým hlasom, „ešte to tu vybavím a utekám.“

„Choď už,“ kývnem hlavou smerom von, „tam ťa to bude viacej baviť.“

„Asi máš pravdu, toto tu k ničomu nevedie.“

„Áno, ponáhľaj sa, o chvíľu sa tu objaví tvoja snobská posádka.“

„A vieš ty vôbec, čo slovo snob znamená? To, že sa radi bavíme a užívame si život, to je podľa teba snobské?“ prekríži ruky na hrudi a nadvihne obočie.

„Mama, nechaj to tak! Nemienim sa o tom baviť. Rob si, čo chceš, ja idem preč,“ poviem rezignovane a poberiem sa k vchodovým dverám.

„Len si choď a ponáhľaj sa, aby ťa nevidela Kamila,“ doľahne ku mne.

Prečo zasa musela spomenúť to meno? Zmienka o maminej falošnej kamarátke ma prinúti ešte nachvíľu zastaviť a poznamenať: „Kamila, pche. Ozaj netúžim po ničom inom, iba stretnúť tú vyžitú fuchtľu! Je to poriadna zmija a ja len dúfam, že na to už čoskoro prídeš aj ty.“

„Jesika, radšej už choď a Kamilu si láskavo neber do úst. Keby si ty bola aspoň z polovice ako ona, bola by som šťastná,“ šplechla mi s pokojom Angličana do tváre.

Vtedy mnou myklo a pocítila som tupú bolesť vo svojom vnútri. Cítila som, ako mi od rozhorčenia začínajú horieť líca. No prinútila som sa do širokého úsmevu a iba som ticho poznamenala: „Tak príjemnú zábavu aj s tvojou milovanou Kamčou. Dúfam, že sa príliš neopijete. Čau.“

Ešte som poriadne tresla dverami a už ma nebolo. Rýchlo som utekala ku garáži. Musím vypadnúť čo najrýchlejšie, preháňalo sa mi mysľou. Nasadla som do svojho červeného fiata, zostala v ňom chvíľu nečinne sedieť. Nervózne som klepala prstami po volante. Konečne som bola sama so svojimi myšlienkami i ponížením, zvonku ku mne prichádzala hlasná hudba prerušovaná vravou ľudí. Za tie roky som sa snažila zvyknúť si na matkino vyčíňanie. Veľmi často sa stávalo, že som ju celý deň ani nevidela, túlala sa so svojimi trafenými kamarátkami a riešili nepodstatné problémy. Také, ktorým som ja nikdy nevedela prísť na chuť. Kto, s kým, kde, ako. Plus plastických chirurgov, ktorá má drahšiu kabelku a iné hlúposti. Na fakt, že má aj dcéru, už asi zabudla. Vlastne sa občas sama seba pýtam: Vedela niekedy, že má dcéru? Nikdy sa o mňa príliš nezaujímala. Keď prišla na to, že nemienim ísť v jej šľapajach, prestala som pre ňu existovať. Odmietla som zbytočné míňanie v šopingových centrách, organizovanie spoločenských párty, botox a hlavne falošné úsmevy na takzvané kamarátky a slizkých kamarátov. Môžem kašľať na taký život! Rozhodla som sa svoj čas tráviť inak. Zmysluplnejšie. S ľuďmi, ktorým na mne záleží, s ľuďmi, ktorí ma majú úprimne radi.

Na návrat do minulosti zareagovali moje oči a vypustili pár trpkých sĺz. Tu som sa nemusela pred nikým pretvarovať a hrať sa na silnú. Dala som voľný priebeh svojim emóciám. „Už dosť!“ tľapla som po volante. „Si veľká, silná baba a tie predsa neplačú,“ prihovorila som sa zranenej osôbke vo svojom vnútri vetou mojej starkej. Požmolila som si oči, opakom ruky sa zbavila zvyšných sĺz, zamrkala. Keď som sa ako tak upokojila, mohla som vyraziť. Naštartovala som, vycúvala a hnala sa inam. Na miesto, kde ma majú radi. Cestou som si ešte párkrát zotrela z líca zopár neposlušných zatúlaných sĺz.

2.

„Jéééj, Jess, ahoj. Poď ďalej,“ vo dverách ma s prekvapeným výrazom privíta kamarátka Petra. „Čo ty tu? Nechcela si dnes zostať doma a leňošiť?“ hodí na mňa spýtavý pohľad a nadvihne obočie.

„Plán taký bol,“ súhlasne prikývnem, „no jedna osoba mi ho prekazila.“ Zatvárim sa kyslo.

Petra ma vtiahne do bytu a čaká na odpoveď.

„Ach, netvár sa, že nevieš. Moja matka predsa. Zasa usporadúva nejakú párty. Ten hurhaj, čo vládol vonku, sa nedal vydržať. A aj tak tam nie som príliš vítaná. Už len to by mi chýbalo, hádzať vynútené úsmevy na jej falošných priateľov. Nemôžem ich ani vystáť. Považujú sa za nadľudí. Hlavne, že v hlave majú prázdno,“ moje hromženie sprevádza prudká gestikulácia.

Petra sa usmeje a len súhlasne prikývne. Moju situáciu pozná, so všetkým ju pravidelne oboznamujem. Keby som v nej nemala bútľavú vŕbu, už by ma asi dávno trafilo. „Som rada, že si tu. U nás máš vždy dvere otvorené, ale to vieš už dávno,“ povie zúčastnene.

„Aj ja tu mám menšiu párty,“ previnilo sa na mňa pozrie, „dúfam, že nevadí.“

„Neva, ja len potrebujem byť s normálnymi ľuďmi. Vaši nie sú doma?“

Pokrúti hlavou. „Si predstav, že som ich vyhnala na predĺžený víkend. Už ma nebavilo pozerať na nich, ako sa nudia a trčia stále doma.“

„Tééda, super, že si vyrazili. Občas potrebujeme zmeniť vzduch. A koho to tu vlastne máš?“ nakuknem do obývačky, odkiaľ sa šíria hlasy prerušované smiechom.

„Klasika, naše jadro. Adela s Jurajom, Bea, Šimon – ten ťa, mimochodom, zháňal. Nedokázal pochopiť, že ty, športová maniačka, vynecháš tréning.“

Zasmejem sa. „Dnes som fakt potrebovala zostať doma. Všetko vypustiť z hlavy, ostať v posteli a leňošiť. Niekedy dobehnú také dni aj mňa.“

„To mi hovor,“ mávne rukou kamoška. „Mám tu ešte dve baby, prišli so Šimonom. Sú fajn, len jedna je trochu bárbi,“ povie teatrálne a pohľad hodí na cukríkovoružovú bundu na vešiaku. „A ešte toto. Pozri,“ zachichoce sa, upozorňujúc ma na ružové čižmičky na vysokom opätku.

„Zaujímavé,“ nadvihnem obočie a čižmičkám venujem pobavený úsmev.

„No, poďme už,“ súri ma Petra do obývačky.

„Čaute, ľudkovia,“ pozdravím baviacu sa skupinku mladých ľudí. Pohľadom zmapujem situáciu. Miestnosťou sa nesie príjemná hudba, z balkóna ma pozdraví fajčiaci Šimon s neznámou malou brunetkou. Odhadujem, že je to jeho nová známosť podľa reči ich tiel.

„Ahoj, Jess, super, že si prišla, chýbala si nám,“ privíta ma Adelin širokánsky úsmev. Sadne si Jurajovi na kolená, čím mi uvoľní miesto. Ešte som sa nestačila ani usadiť, už mi Peťa vtisla do ruky pohár červeného.

„Šimon má novú frajerku?“ mávnem smerom k balkónu.

„Hm,“ pokýva hlavou Adela, „ktovie, ako dlho sa pri ňom zohreje.“ Zatvári sa pochybovačne, pozrie svojmu milému do očí a na pery mu vtisne bozk. Ten na ňu pozrie s nevyslovenou otázkou, čím som si túto pusu zaslúžil? Odpoveď poznáme všetci. Juraj je verný. S Adelou to ťahajú už od strednej. Šimon je jeho pravý opak. On je kapitola sama o sebe. Niekedy sa čudujem, čo na ňom všetky tie nešťastnice, ktoré oblafne, vidia. Nie je práve krásavec, ale za to vyhlásený donchuan. Istý šarm sa mu však uprieť nedá.

„Dúfam, že sa poučil. Vek už na to má,“ pošepky prehodím a mrknem na jeho novú známosť.

„Už by bolo na čase. Táto babenka je fakt milá,“ doplní Peťa a sadne si oproti mne.

Šimon akoby vytušil, že debata sa točí okolo neho, vrúti sa do obývačky ako veľká voda. Za ním v tesnom závese prišla aj jeho nová priateľka Mirka, ktorú mi predstavil. Fakt milá osôbka. Dúfam, že pozná Šimonovu povesť a vie, do čoho ide.

Napokon som sa zoznámila aj s Mirkinou kamarátkou, ktorá jej prišla robiť garde. Zároveň som tak odhalila majiteľku zabijacky vysokých ružových topánok. Zdala sa mi povedomá. Asi z fakulty. Z krátkeho rozhovoru s ňou som sa dozvedela, že študuje filozofiu.

Adela na mňa mávne a naznačí mi, aby som si k nej prisadla. Jej Ďuri už sedí otočený smerom k Šimonovi a obaja sú ponorení do horlivej diskusie. Mojim pozorným očiam však neunikne, že Adelku drží stále za koleno a nepohne sa od nej viac ako o pár centimetrov.

„Ako? Vyzeráš, že nie si vo svojej koži,“ prihovorí sa mi kamarátka.

„Všetko oka. Trochu ma štve jedna seminárka,“ zaklamem a uhnem pohľadom. Nie som dobrá klamárka. Nechcela som sa opäť sťažovať na mamu. Stále je to jedna a tá istá pesnička. Na čo sa v tom rýpať, keď sa situácia aj tak nezmení?

„Ale Jesika, na mňa to nemusíš hrať. Za tie roky už poznám, keď ťa niečo trápi a seminárka to určite nie je.“ Na tvári sa jej usadí ustarostený výraz.

„Nič sa neboj. Som oka,“ upokojím kamoškinu zvedavosť. „Pohádala som sa s mamou,“ vypadne zo mňa a pohľad zapichnem do zeme. Naozaj sa v tom nechcem vŕtať.

„Niečo vážne?“

„Nie,“ zavrtím hlavou. A klamem opäť. Nechcela som si priznať, že ma dnešná hádka dosť vyviedla z miery. Keď na mne Adela stále visí pohľadom, doložím: „Neustále konfrontácie sú u nás na dennom poriadku. Už spolu inak asi komunikovať nevieme.“

„Škoda, myslela som si, že sa to medzi vami zlepšuje.“

„Niekedy je to lepšie, inokedy sa dosť pochytíme. Ako na horskej dráhe. No zmeňme tému, nechcem sa dnes o tom baviť.“

„Jasnačka. Ja len, keby si sa chcela vyrozprávať...“

„Viem, ďakujem,“ preruším ju a stisnem jej dlaň. „Tak na lepšie vzťahy,“ dvihnem pohár vína a pripijeme si.

„Na perfektné vzťahy,“ s úsmevom ma opraví Adela a pohľadom spočinie na priateľovi. Nedalo sa nevšimnúť lásku v jej očiach. Obdivujem ich. Aj ja by som chcela zažiť takú lásku. Pevnú a horúcu. No som realistka. A vážne sa obávam, že verný a úprimný chlap je ohrozený druh. Ak nie už vyhynutý. Pousmejem sa pri myšlienke, že svojho pravého sa vyberiem hľadať do múzea. Historického.

„Už si sa zoznámila s Adamom?“ preruší Adela moje myšlienkové pochody.

„Kto je Adam?“

„Petrin bratranec. Chvíľu pred tvojím príchodom kamsi odbehol. Mal by sa však o chvíľu vrátiť, aspoň tak povedal.“

„Myslím, že to meno som už od Petry dakedy počula. No nič o ňom neviem.“

„Do mesta prišiel včera, vraj tu našiel dobrú prácu. Petini rodičia si ho vzali pod ochranné krídla, kým si nenájde nejaké ubytovanie.“

„Ani sa nepochválila. Ešte jej to vytmavím,“ poviem naoko dotknuto. Trochu ma však prekvapilo, že predo mnou nespomenula príchod jej bratranca, spolu preberáme úplne všetko.

„A čo je zač?“ zaujímam sa. „Myslím ten Adam.“

„Noo...“ otvorí ústa a zasekne sa. Nechápavo na ňu pozriem, no potom mi trkne. Zaregistrujem prítomnosť ďalšieho človeka v miestnosti. Otočím sa smerom k dverám, zdvihnem zrak a pohľad sa mi stretne s mužom, o ktorom som sa pred chvíľkou zhovárala s kamarátkou. Sústredene na mňa hľadia jeho modré oči a až keď mi docvakne, že sa naňho dívam dlhšie, ako sa patrí, uhnem pohľadom. To pri mne už stojí rozrehotaná Petra, vezme ma za ruku a ťahá smerom k jej bratrancovi.

„Poď, niekoho ti predstavím.“ Nestačila som ani zareagovať a už stojím pred ním.

„Jesika, toto je Adam a a Adam, toto je Jesika,“ vychrlí. „Môj bratranec a moja kamarátka,“ dodá a ukazuje raz na mňa a potom na neho.

„Ahoj, rád ťa spoznávam. Odkedy som sem prišiel, niekoľkokrát som počul tvoje meno,“ usmeje sa a podáva mi ruku.

„Ja som zasa ani netušila, že Petra tu niekoho schováva,“ poviem pobavene a zagánim na kamarátku. Petra na mňa zazrie a potichu sa vyparí.

„Prišiel som iba včera. Od pondelka nastupujem do práce,“ prehodí a mne neunikne, že si ma neustále obzerá. Trochu ma to znervózňuje.

„Kde budeš robiť?“

„V automobilke.“

„V ktorej?“

„To je výsluch?“ zasmeje sa a rukou sa prehrabne vo vlasoch. Zahryznem si do jazyka. V jeho prítomnosti sa cítim akási nesvoja. Čo je to so mnou? Prekvapí ma moje správanie. Poobzerám sa po miestnosti s cieľom nájsť niekoho, kto by ma zachránil. S nikým sa mi nestretne pohľad, všetci sedia, dokonca Šimon a jeho posádka zostávajú v obývačke a horlivo debatujú. Iba ja a Adam stojíme takmer v strede miestnosti.

„Nepridáme sa k ostatným?“ navrhnem, aby som prerušila trápne ticho.

„Chceš ujsť?“ nadvihne obočie môj spoločník.

„To akože pred tebou?“ spýtam sa a mierne naňho zagánim. „Prečo by som pred tebou utekala?“ Pri predstave môjho zbabelého úteku pred chlapom, navyše dosť sympatickým, sa uškrniem.

„Najprv začneš s výsluchom,“ mykne plecami a na tvári sa mu rozhostí pobavený úsmev.

„Zdalo sa mi, že ti to prekáža,“ poznamenám a premeriam si ho prižmúrenými očami.

Na znak nesúhlasu pokrúti hlavou.

„Predstav si, že mám právo na výsluch. Petra je moja veľmi dobrá kamarátka, a keby som mala pätnásť, tak poviem, že najlepšia. O tebe mi však neprezradila nič. Ty však, ako si už priznal, si o mne nejedenkrát počul. A ako poznám Peťu, dôkladne ťa oboznámila s mojím životopisom,“ uškrniem sa.

„Tak nejako,“ prisvedčí a úškrn mi opätuje. „Mám však ešte nejaké neoverené fakty, ktoré by som si rád spresnil.“ Zavŕta sa mi pohľadom do očí.

„No moment, nezabúdaj, že na rade s otázkami som ja,“ podotknem naoko vážnym tónom a prichytím sa pri myšlienke, že rozhovor s ním ma veľmi baví.

„Takže hovor. Hoď mi o sebe nejaké info,“ vyzvem ho a založím ruky na prsiach, pripravená počúvať.

„Prišiel som kvôli práci. S Peťou a jej rodičmi si výborne rozumiem. Stretávali sme sa, hlavne keď sme boli malí. Rád si spomínam na tie časy.“ Nachvíľu sa zamyslí, no potom pokračuje v rozprávaní. „Chodievali sme k starým rodičom na Oravu. Tam som zažil ozajstné detstvo. Nie ako teraz väčšina deciek, ktoré vysedávajú doma za počítačom. No keď sa starí rodičia pominuli, nejako sme sa prestali stretávať a...“

„Hej, vy dvaja,“ doľahne k nám Šimonov hlas, čím preruší Adamovu spoveď. „Nerád ruším, ale boli by sme radi,“ rukami naznačí, že hovorí aj za ostatných, „keby ste sa k nám pripojili. Ak teda nevadí.“

„Nevadí,“ pohotovo zareaguje Adam, čo ma trošku zamrzí. Chcela som sa s ním rozprávať, počúvať ho. Prvotný nepokoj sa niekam vyparil a zaplavil ma príjemný pocit. Z muža, stojaceho predo mnou, vyžarovala pozitívna energia a v jeho spoločnosti som sa cítila uvoľnene a príjemne. Hoci som ho poznala iba chvíľku. A zdalo sa mi, že aj on je rád v mojej prítomnosti. Alebo som si to iba nahovárala?

3.

Po treťom poháriku vína som viac na konflikty s mamou nemyslela a s nimi súvisiace negatívne pocity som pochovala niekde hlboko vo svojom vnútri. Aby opäť po čase vyliezli na povrch a zaútočili na môj pokoj v duši. Teraz ma to však netrápilo. S počtom vypitého alkoholu vzrastala priamoúmerne aj hlasitosť hudby a hlasov všetkých účastníkov. Zazdalo sa mi, že počujem zvoniť zvonček pri dverách. Moje podozrenie sa potvrdilo, keď sa Petra pobrala k dverám. Zaujímalo ma, koho to k nám privádza, tak som vyštartovala za ňou. Spoza dverí na nás gánila postaršia pani. Pri pohľade do jej tváre som sa neubránila posmešnému úškrnu, pretože mi pripomenula kamarátkinho psa. Takého toho s pokrčenou tváričkou a prísnym pohľadom.

„Neviete, koľko je hodín,“ začala rázne s bojovným postojom. „Slušní ľudia chcú spať. Zajtra vstávame do práce, nie ako vy.“ Rukou mávla naším smerom.

„Prepáčte,“ zdvihla Petra ruky v obrannom geste. „Zajtra je ale sobota,“ usmiala sa kamarátka, čím sa snažila celú situáciu odľahčiť a vztýčiť mierovú vlajku.

„Niekto pracuje aj v sobotu,“ zahundrala pani, pripravená na boj.

„Už budeme potichu, ešte raz prepáčte,“ ozval sa kamarátkin pokojný hlas.

„Slečna, vy ste ma asi nepochopili? Želám si, aby ste okamžite ukončili tento... túto...“ začala rozhadzovať rukami.

„Tetuš, veď nehrajte formu,“ priskočil k dverám Šimon a zaplietol sa do rozhovoru. „Len sa nám pekne priznajte, čo ste v mladosti vyvádzali vy. Určite z vás bola dobrá šelmička,“ zaškeril sa s pohľadom vpitým do susedkinej tváre. Dvihol pohár vína jej smerom a so slovami „na vás“, vyprázdnil jeho obsah.

„Čo si to...?“ nedopovedala zaskočená žena a radšej sa prežehnala.

Petra a ja sme sa snažili pri jeho poznámke potlačiť smiech a pri pohľade na do krvi urazenú tetušku sa nám to napokon aj podarilo. Peťa mu naznačila, aby stíchol a susede prisľúbila, že párty rozpustí. Pre pokoj v činžiaku. Hoci hodiny ešte neprekročili hranicu nočného pokoja.

„A ešte, aby som nezabudla,“ ozvala sa spoza dverí.

S Petrou sme na seba pozreli a zagúľali očami, očakávajúc, aká ďalšia nemožná požiadavka z nej vypadne. „Komu patrí také malé červené auto, ktoré parkuje hneď na chodníku pod lampou? Je niekoho od vás?“ Snažila sa nakuknúť za dvere. Keby sme tam nestáli, tak dám krk na to, že si drzo vpochoduje rovno do bytu.

„Jess, ty si tu autom?“ hodila na mňa Petra spýtavý pohľad a oprela sa rukou o zárubňu dverí. Asi sa chcela poistiť, aby suseda nenabehla do bytu ako kukláč.

„Áno, prišla som autom a...“

Ešte som ani nestačila dopovedať, už mi skočila do reči: „Slečna, vy ste autom a pijete?“

Jej priama otázka ma šokovala, čo malo za následok, môj výpadok. Skrátka, stratila som reč. Načo budem tejto zvedavej bosorke vysvetľovať, že dnes mám v pláne prespať u Petry. Tá, neopúšťala svoju pozíciu vo dverách, a na margo susedinej poznámky sa zachichúňala.

„Žiadam vás, aby ste to auto čo najrýchlejšie preparkovali,“ ohlásila sa staršia žena. „O chvíľu príde môj manžel domov a bola by som rada, keby mohol parkovať na svojom mieste. A to zaberáte práve vy.“ Nechýbalo veľa a takmer do mňa zabodla ukazovák.

„Aha, prepáčte,“ slova sa ujala Petra, „nevedela som, že tu máte vyhradené parkovacie miesto.“

„Ono to vlastne nie je naše miesto,“ začala nezvyčajne pokorne susedka, „ale manžel je už zvyknutý tam parkovať. Doteraz to tu takto fungovalo,“ hodila obviňujúci pohľad na Petru. Petrina rodina si tu prenajala byt asi pred mesiacom a odvtedy je tŕňom v oku niektorých susedov a ich skostnatených zaužívaných tradícií.

„Tak ale prepáčte, pani Červenková,“ zvýšila hlas doteraz pokojná Petra, statočne znášajúca susedine ponosy. „Žiadne auto sa preparkovávať nebude,“ spustila neveriacky točiac hlavou pri pohľade do okna na vonkajšej chodbe. „Veď o dve miesta ďalej má váš pán manžel voľné. Tak nech ráči zaparkovať tam. Moja kamoška tu nikoho neblokuje.“

„Ale on je zvyknutý parkovať na mieste, kde stojí auto vašej priateľky,“ trvala na svojom susedka.

„Ľutujem. Pokiaľ nemáte miesto vyhradené a navyše dole sú ešte voľné miesta, tak ma láskavo takýmito vecami neobťažujte. A nebojte sa, nočný pokoj rušiť nebudeme.“ Otočila sa chrbtom.„A ešte máme dobrú polhodinu,“ dodala pri pohľade na hodinky. „Po desiatej tu už nikto nepípne, o to sa sama postarám.“ A zabuchla dvere.

„Decká, ospravedlňujem sa, ale o chvíľu to tu musíme zabaliť. Inak je moja suseda schopná zalarmovať políciu,“ povzdychla Peťa a vyčerpane si sadla na gauč.

„Čo políciu, ona je schopná povolať kriminálku Miami,“ zachechtala som sa. „Na čele s tým ryšavým vyšetrovateľom. Ako sa volá?“

„Suseda?“ spýtala sa Adela.

„Ale čoby suseda.“

„Suseda je celá Pelišová z tej komédie Slnce, seno,“ pridal sa Juraj.

„Kelišová, chcel si povedať,“ opravila ho Petra. „Veru, stará Keliška, do všetkého strká nos. Tak jej budem odo dnes hovoriť.“

„A od detektíva sme sa dostali ku Keliške, tá teda nemá od neho ďaleko,“ pobavene som skonštatovala.

„Pravdupovediac, z podaktorých susedov sú poriadni sliediči. Ani ten Horacio z Kriminálky Miami na nich nemá,“ zachichotala sa Petra.

„Ber to ako výhodu,“ mrkla na ňu Adela. „V paneláku nepotrebujete ani kamerový systém, ani vrátnicu a všetko máte dôkladne zmonitorované. Ešte sa im raz poďakuješ. Koľko prachov vám ušetria za bezpečnostné kamery.“

To už sa hádam nikto neovládol a prepukli sme v búrlivý smiech.

Peťa hodila očkom po hodinkách.

„Decká, sorry, ale ak nechcete, aby na nás Keliška zavolala celú armádu, už buďme radšej ticho.“

„Aj tak už pôjdeme, zajtra mám brigádku,“ vstal Šimon s Mirkou v pätách. Na odchod sa pobrala aj Mirkina kamarátka.

Keď sme im na rozlúčku zamávali z balkóna a Šimon nám na ulici predviedol pár šialených tanečných kreácií, podľa všetkého to mal byť break dance, Petra nás prekvapila ďalšou otvorenou fľašou vína.

„Zvládneme, nie?“ zdvihla ruky v obrannom geste, keď do nej Adelka zabodla pohľad s nevyslovenou otázkou: Nebolo toho už dosť? Jej Juraj mal na to však úplne odlišný názor, stiahol ju na gauč a nastavil Petre prázdny pohár.

„Ale veď,“ namietla Adela, „rušíme nočný pokoj a suseda stíhačka sa bude sťažovať. No a aj Šimon už išiel.“

„Ale Adelka, dobre vieš, že Šimon robí vždy najväčší humbuk,“ povedala Petra a dolievala nastavené poháre.

„Budeme potichu, sľubujem,“ šepla som a úkosom pozrela na Adama. Sedel celkom na boku, pohodlne opretý a pohrával sa s pohárom.

„Ale iba chvíľku,“ vydala rozkaz Adela a nesúhlasne sa pomrvila. Nemala rada, keď si Juraj príliš vypil, čo on vždy rád. Lakťom doňho drgla a pretočila očami, keď jej venoval pripitý širokánsky úsmev.

„Peti, môžem tu dnes prespať? Domov sa mi veľmi nechce a vlastne ani šoférovať už nemôžem,“ spýtala som sa kamarátky, ktorá zo stola odkladala poháre. Už sme v byte Petriných rodičov zostali iba traja.

„Jasné,“ súhlasila, „môžeme si pozrieť ešte nejaký film. Spať sa mi ešte nechce a hlavne ráno nás nečaká skoré vstávanie.“

Začala som sa prehrabávať v dévedečkách. Sitom prešiel a víťazom sa stal Hangover, čiže Vo štvorici po opici, s mojím obľúbeným hercom Bradleym Cooperom.

„Môže byť?“ zamávala som dévedečkom na ostatných. Adam ku mne podišiel, vzal mi dvd a zasunul ho do prehrávača. Brala som to ako „áno“.

„Tento film som videla už niekoľkokrát, ale vždy sa dá na ňom dobre zasmiať,“ prehodila Petra a sadla si vedľa mňa.

Film sa ešte ani poriadne nezačal, keď ma šialene rozosmiala jedna scéna a potom nasledovalo už iba veľké okno. Nemám na mysli tú scénu, keď sa chlapi vo filme po žúre prebrali a na nič sa nepamätali. Obrovská ničota sa rozhostila v mojej hlave a hlavnou postavou Hangoveru som sa nachvíľu stala ja. Nie som zvyknutá veľa piť, vyznávam skôr zdravý životný štýl. No a keď to niekedy preženiem, má to pre mňa nie príliš dobré následky. Dobrým príkladom bol aj dnešný večer.

Koniec ukážky