Motto

Všetko už bolo vymyslené.

Ty si tu len nato, aby si zaplatil.

(Neznámy autor)

Alexander Max

Dlhý zoznam na vraždu

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Alexander Max, 2012
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2012
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Mikina Dimunová, 2012
Cover photo © Reverend, 2012
Design © Marta Blehová, 2012
Jazyková úprava Klára Kováčová
302. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-131-7 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-229-1 (ePub)

Na jar 2010

1

Vedeli, kde sa mladá žena nachádza, aj čo musela v posledných hodinách podstúpiť. Ešte stále sa na seba podobala, ale bude to už len horšie. Bola totiž mŕtva.

Boli traja, hrali poker a schuti sa smiali. Niežeby boli dajakí sviatoční hráči. Každý z nich hral poker sústredene a dobre. Nesmiali sa ani preto, že sivovlasého šesťdesiatnika a bradatého päťdesiatnika celý večer obohrávala čiernovlasá tridsiatnička. V skutočnosti to oboch mužov škrelo. Smiali sa, keď hovorili o zločine, lebo boli profesionáli.

Cez stôl, inokedy jedálenský, bola prehodená zelená filcová látka. Osvetľovala ho nízko zavesená lampa. Bol marec, čosi po ôsmej večer, mosadzné tienidlo utopilo zvyšok miestnosti v tme. Z karafy si nalievali červené víno. Občas si strieborným nožíkom odkrojili z vyberaných druhov syra, naservírovaných na porcelánovej mise. Vždy potom použili servítku. Nefajčili. Okrem toho posledného budili dojem počestného starosvetského spoločenského posedenia, keby sa nesmiali, keď hovoria o mŕtvole.

„Tak som im povedal, prečo nie! Zájdem ich kuknúť, a možno sa aj pozriem bližšie na ten ich... problémik,“ oznámil bradatý a ostatní sa pochechtávali.

Oblečené mal sako, nie také elegantné ako jeho starší spoluhráč za stolom. Bolo to presne také sako, pri ktorom sa opýtate, prečo dal kupujúci za oblek možno aj šesťsto eur, ale vyzerá ako z osemdesiatych rokov minulého storočia. Neurčitej farby a ešte aj široké v pleciach. Pred viac ako desiatimi rokmi bol bradatý muž policajným vyšetrovateľom. Odvtedy vystupuje pri svojich rôznorodých aktivitách ako právnik.

„Vždy ste boli dobrodruh, Pátek, ak nie rovno blázon. Ak sa neurazíte.“

Kým boli ešte kolegami, sivovlasý plukovník Zvolenský bol od majora Páteka o niekoľko neprekonateľných stupienkov vyššie v policajnej hierarchii. Aj keby Pátek nebol odišiel predčasne z polície, plukovník by preňho zostal naveky nedostihnuteľný, pokiaľ ide o reálny vplyv. Dokonca aj keby plukovník medzitým z polície odišiel a Pátek zostal. Znalci pomerov totiž tvrdili, že plukovníkov vplyv vydrží ešte zopár rokov po jeho smrti.

Mal sýty, zvučný hlas, keď rozprával, budil dojem akoby práve skonzumoval veľkú porciu kačice so šiestimi  lokšami a teraz sa mu zbiehali sliny na dezert. Čierne sako mu sadlo ako uliate, na snehobielej košeli mal rozopnutý jeden gombík, mal mäkký úsmev, tvrdé oči a na ruke veľký zlatý pečatný prsteň.

„Keby sme nesedeli s dámou, povedal by som, že musia byť v riti,“ zahučal. „Pretože tu je dáma, poviem iba, že pôjde o nejakú originálnu intrigu. Skoro by som sa stavil.“

Pátek rozhodil rukami a užíval si rozsadenie za stolom. Sediac oproti žene, mohol sa nenápadne ubezpečovať, či mu náhodou nevenuje viac ako zdvorilú pozornosť. Mala veľmi bledú pleť, veľké hnedé oči, pôsobila krehko – a bola pôvabná. Ani na jej ľahkom kašmírovom svetríku svetlohnedej farby nebolo vidieť, že má hodnosť kapitánky a slúži ako pridelenkyňa v nadnárodnej policajnej organizácii Europol. Momentálne na dovolenke. Volá sa Nina Fábryová – a plukovník jej tykal. Nijakú zvláštnu pozornosť Pátekovi nevenovala. Inú chybu sa mu na nej nepodarilo nájsť.

„Možno v tom bude... žena?“ povedala potichu hlasom posadeným zhruba o štyri tóny nižšie, než by u nej človek predpokladal, s presvedčením človeka, ktorý vie, o čom hovorí.

„To áno. Jedna žena určite,“ zasmial sa plukovník. „Najmenej. Predbežne.“ Znovu sa zasmial a v pľúcach sa mu pohlo kusisko bývalého silného fajčiara.

Jedna mŕtva mladá žena ležala v márnici a oni traja sa zišli na partičku pokru. Pravdaže, súkromne, a pravdaže, so žiadnymi inými úmyslami než hrať. Pátek netušil, ako často sa u plukovníka hráva poker. On naň chodieval tri-štyri razy do roka. Niekedy ho pozval plukovník, občas sa pozval sám. Zakaždým si povymieňali informácie, ktoré by si povymieňať nemali. Tentoraz sa prihlásil Pátek, dnes predpoludním. Plukovníkov hlas neznel v telefóne prekvapene. Iba precedil ´čakám vás dnes´ – a bez pozdravu hovor prerušil. Telefonát trval necelých desať sekúnd a Pátek ešte nikdy nedostal taký včasný termín.

Na pokri u plukovníka už Pátek stretol rôznych ľudí, no iba výnimočne aktívne činného policajta. Netušil, čomu presne pripísať, že dnes plukovník doplnil ich hráčsku zostavu práve o kapitánku Fábryovú. Pátek patril k neveľkému okruhu ľudí, ktorí vedeli o dlhoročnom vzťahu plukovníka s Fábryovou. Nikto z týchto ľudí však netušil, o aký vzťah vlastne ide. Zo všetkých verzií, ktoré prichádzali do úvahy, úzkemu kruhu zainteresovaných sa doteraz žiadnu nepodarilo potvrdiť ani vyvrátiť. A pretože takto informovaných osôb bolo primálo, ani o tom nezvykli klebetiť.

Pátek sa však rozhodol dnešnú nečakanú príležitosť využiť. Nesmie vynechať návštevu toalety, a potom aj kúpeľne, z čoho by mohol o vzťahu plukovníka a Fábryovej čosi odvodiť. Pretože príležitosť stretnúť Fábryovú priamo v plukovníkovom byte nezaranžoval, nepocítil pri tejto myšlienke nijaké výčitky svedomia.

„Robte, ako myslíte, Pátek,“ povedal plukovník po chvíli, čo sa venovali iba hre.

„No ak dovolíte moju osobnú radu, asi takto – zoberte im pištoľ, k nej plný zásobník, radšej aj dva, čo ak netrafia, sú to amatéri – a nech sa rovno všetci odstrelia. Povedzte mi vy, Pátek, niektorých poznáte aj osobne. Na čo vlastne čakajú? Dôvodov mali v poslednom čase viac ako dosť. A tento posledný sa môže ukázať dostatočne vážny sám osebe.“

Plukovník na Páteka nepozrel, iba nehorázne zvýšil vklad.

„A keď takto, s vaším osobným pričinením, Pátek, zmiznú zo scény, zapíšete sa do dejín. Tentoraz zaručene a natrvalo. Čo by mohlo vyhovovať vášmu... ehm... prirodzenému naturelu.“

„Dalo by sa, pravdaže, o toto pokúsiť,“ mrmlal Pátek, rátajúc žetóny. „Dôvody vyzerajú latentne, ba takmer presvedčivo. Niekto by povedal – až fatálne, keby bol povedzme lepšie informovaný.“

Stávku vyrovnal a očividne povzbudený vlastným odvážnym rozhodnutím pokračoval: „Lenže, čo bude potom s nami? A to sa týka aj vás, plukovník. Aj tu kapitánky. Mňa. Nás všetkých. Teraz, štyri mesiace pred voľbami! O toto tu beží! Tu a teraz!“

Vztýčil ukazovák kamsi do tmavého stropu – a zvraštil čelo. Plukovník sa uškrnul. Pátek hodil okom na kapitánku a zaznamenal, že ju nijako neohúril.

„Uznajte, plukovník, toto už nemá s teóriou pravdepodobnosti nič spoločné. Tu nieže na nich spadlo jedno hovienko. Alebo dve. Tu sa rúca celá latrína odrazu. A ako dobre vieme, latríny nepadajú zato, že sú preplnené hovienkami. Tak k nim buďme trochu spravodliví!“

„Môžeme,“ poznamenal zamyslene plukovník. „Ničomné je nepodať ruku tým, čo klesli.“

Nebolo jasné, či hovorí o kartách, ktoré položil s bezradným gestom, akého sa inokedy dopúšťal zriedka, dnes však pričasto. Alebo hovoria obaja o tom istom.

Hru za stolom znovu vyhrala kapitánka, tentokrát jej pikový flush. Zhrabúvala žetóny na najväčšiu kôpku na stole, čo ležala pred ňou. Počas večera sa zriedka pozrela Pátekovi priamo do očí. Teraz to spravila. Skôr ako stihol čokoľvek povedať, tichým hlasom poznamenala: „Dávajte si pozor! Bol to chyták. Dobre vám radím.“

„Kapitánka má pravdu. To bol Seneca. A ako dopadol? Nero ho obvinil z vlastizrady. Nie som prekvapený, Pátek, lebo vás poznám. V podstate ste utajený výtržník. Iba mi nie je jasné, ako znie objednávka. Konkrétne a prakticky. Načo vás volajú? Vyšetriť vraždu?“

Mŕtve telo sa našlo pred dvoma dňami večer v jednej z kancelárií ústredia významnej politickej strany. Nik ho tam nepodhodil. Patrilo Jane Nágelovej a bola tam zamestnaná. Bolo tiež isté, že nezomrela na žiadnu z príčin, ktoré by patológ označil za prirodzenú, ako napríklad vek. Na to bola príliš mladá.

Meno radovej zamestnankyne v centrále politickej strany Jany Nágelovej dovtedy verejnosť nepoznala. Odkedy našli jej mŕtve telo, nezišla z prvých stránok novín, časopisov a internetov. Vlastne to bolo zvláštne. V minulosti už zastrelili životaschopného exministra aj nejakých politikov komunálneho významu, ale predsa len politikov. Až taký huriavk nikdy nenastal. Nágelová nepatrila k žiadnemu vysokému rangu. Prekážkou vysokej popularity Jany Nágelovej po smrti, teda pokiaľ ide o frekvenciu v médiách, nebol dokonca ani absolútny nedostatok faktov. O žiadnych faktoch v priamej súvislosti s mŕtvym telom sa nevedelo takmer nič. Polícia bola skúpa na slovo. Z toho mála, čo povedala verejnosti, sa dalo odvodiť, iba že pátra.

„Vyšetriť vraždu?“ začudoval sa Pátek. „Tak príkro sa zatiaľ nikto nevyjadril. Zatiaľ som bol iba pozvaný pred ich veľký chural. Nazajtra. Porozprávať sa. Hovorí sa tomu konzultácia s nezávislým expertom.

Mimochodom,“ pokračoval, použijúc jeden z registra svojich prihlúplych výrazov tváre, „v novinách písali, že mladú dámu našli mŕtvu. Používajú aj výraz vražda. Ibaže zo žiadneho autentického citátu vašich ľudí som nevedel odvodiť, či ide naozaj o vraždu. Bez akýchkoľvek pochybností. Takto to žiaden váš funkcionár verejne nikdy nepovedal.“

„Cha! Pátek, vy ste talent!“ zahučal plukovník, až musel v skriniach v predsieni pobudiť všetkých päť spiacich molí. „A čo by ste poradili?! Zrejme sa sama pošmykla – na koberci, v kancelárii. Zosypala sa pod tlakom veľkých úloh. Nešťastne spadla na roh stola, čo sa jej podarilo tak precízne, že bola na mieste mŕtva. Uznávam, toto vaše vnuknutie by mohlo vyšetrovanie podstatne urýchliť.“

Pátek nepochyboval, že dnes večer sa dozvie viac, než sa dočítal v novinách. Považoval za samozrejmosť, že sa dozvie aspoň presnú príčinu smrti, o ktorej sa v novinách dosiaľ nepísalo. Plukovník mu teraz povedal oveľa viac. Použil výraz urýchliť. Za štyridsaťosem hodín sa teda nepohli z miesta. Aspoň nie výrazne.

„Chcete vedieť viac?“ spýtal sa plukovník tónom unaveného učiteľa prstokladu v hudobnej škole pre začiatočníkov.

„Prečo nie?“ ozvala sa kapitánka. „Aj tak dnes hráte obaja mizerne. Urobím kávu a vy mi aspoň vysvetlíte, čo znamená veľký chural.“

Plukovník požiadal o malú kávu, debata na túto tému vraj dlhšia nebude. Žena odbehla do kuchyne, kde sa pohybovala ako doma. Kávu pripravila tak zručne, že si muži vystačili s poltuctom ničnehovoriacich replík, aby o nič neprišla. Keď naservírovala miniatúrne, takmer priesvitné šáločky z čínskeho porcelánu – šikovne a s nehou, všimol si Pátek – a keď si k nim znovu prisadla, plukovník sa nadýchol.

„Isteže nie nehoda. Či vražda alebo zabitie, no...“ vydýchol. Nad čímsi porozmýšľal a pokračoval: „V pondelok večer v ich centrále bol prítomný zhruba poltucet ich politikov. K nim ešte prirátajte asi rovnaký počet personálu. Mali poradu. Trvala zhruba dve a pol hodiny. Počas nej zo zasadačky takmer všetci aspoň raz vybehli a zasa sa vrátili. Časový rozpis má dve strany. Vyzerá zodpovedne. Ale je nanič. Prakticky každý, kto odišiel zo zasadačky, mal príležitosť odskočiť si do jej kancelárie. Tvrdia, že si nikto neodskočil. Až kým sa porada neskončila. Vtedy ju našli – už mŕtvu. Teoreticky môžu hovoriť pravdu. Mohol to byť aj niekto cudzí. Cudziemu by však musela otvoriť a vpustiť ho. Všetky dvere na ich kanceláriách majú zvonku guľu. Ponevieralo sa tam niekoľko cudzích ľudí. Ide o verejne prístupný priestor. Ale o lúpež nešlo. Z kancelárie vraj nič nezmizlo. Táto verzia je málo pravdepodobná. Aspoň si to myslia, predbežne, naši ľudia. Mimochodom, pitva úplne jednoznačne nepreukázala... skrátka obeť určite s nikým nezápasila, skôr než narazila hlavou o roh stola. Ale niekto na ňu musel zaútočiť, to je isté – smrť nastala prakticky okamžite.“

„Takže, Pátek – niekto jej pomohol, aby jej lebku prerazil stôl. Nie, nepošmykla sa. A s najväčšou pravdepodobnosťou páchateľa poznala.“

Plukovník dopil kávu a kývol Fábryovej, aby znovu rozdala karty. Na Páteka ani nepozrel, keď dodal: „Tak mi teda povedzte, čo tam chcete, prepytujem, vyšetrovať, keď na tom robia naši najlepší ľudia...“

„A po dvoch dňoch nemajú ani ň,“ poznamenal Pátek. „Oni nemajú ani ň a noviny toho majú každý deň na dve strany.“

„Božemôj, Pátek. Odkedy noviny tlačia na recyklovateľnom papieri, majú pocit, že také musia byť aj ich informácie. Že všetko, čo napíšu, má byť na druhý deň tiež recyklovateľné. Nebuďte negustiózny a nehovorte mi o novinách. Nachádzate sa v slušnej spoločnosti.“ Plukovník nazrel do kariet, ktoré dostal od Fábryovej, a pokračoval štítivým tónom: „Ak sa pýtate – čo sa, samozrejme, nepýtate, lebo viete, že vám neodpoviem –, osobne mám pochybnosti o verzii, ktorá sa ponúka, všakže. Teda, že jej smrť súvisí s finančnými škandálmi ich podarenej partie. Sú síce, no, poviem tak – esteticky nechutné. Ale ako motív vraždy? Prečo by sa unúvali rovno v centrále? Prečo by ju niekto neodpravil niekde na ulici alebo doma, aby to vyzeralo ako náhoda, však? Až takí blbí hádam nie sú.“

Pretože už znovu hrali, na plukovníkovi bolo vidieť, že preňho sa na kartárskom stole dejú zaujímavejšie veci. Potom sa zatváril, akoby sám seba prekvapil.

„Pravdaže, tak mi teraz napadlo... vy ste naozaj inšpiratívny človek, Pátek. Predstavte si, že by mohlo ísť povedzme o lúpež peňazí, ktoré mala tá mladá žena len tak v šuflíku a ku ktorým sa povedzme dnes nikto nechce priznať. Lebo napríklad nefigurujú v žiadnom účtovníctve. Okrem vraždy by mali na krku aj čierne fondy. Čo iné by im zostávalo ako zatĺkať, však?“ zamrmlal.

Ani teraz sa nepozrel na Páteka. Nemusel, aby bolo jasné, že verzia ´finančné machinácie´ sa plukovníkovi osobne nepáči, ale pre tých, čo prípad vyšetrujú, predstavuje hlavnú vyšetrovaciu verziu. Čo pre Páteka znamenalo veľmi tenký ľad.

„V podstate som sa nemýlil. Dobre na tom s vyšetrovaním nie ste,“ poznamenal zdvorilo Pátek. Smutný odtieň v jeho hlase mohol znamenať aj prejav solidarity voči bývalým kolegom.

„Vám to môže byť fuk,“ odvrkol plukovník. „Lebo to nič nemení na veci, že ak tam zajtra vleziete, budete na tom horšie. Oveľa horšie.“ Plukovník tentoraz nedodal Pátek, čo sa stávalo zvlášť vtedy, ak mu adresoval varovanie. Chvíľu rozmýšľal, pretože bol na rade, a zvýšil vklad. „Nie sme na tom až tak zle. Každopádne lepšie ako oni. Na nás síce po voľbách nejaká pohroma určite príde. Ako vždy. Ale prežijeme. Oni majú voľby o štyri mesiace. Preto odkedy ste mi na obed volali, neviem sa dočkať, Pátek. Čo by v tejto situácii zachránilo ich? Prestaňte s komédiou, a von s tým!“

Pátek musel uznať, že dnes je k nemu plukovník nevšedne veľkorysý. Na obed súhlasil s partičkou pokru, a dokonca navrhol hneď ten istý deň. Večer ho zoznámil s kapitánkou Fábryovou, pustil ho do svojho súkromia, čo sa dalo vysvetliť tak, že narýchlo nedokázal zohnať nikoho iného a s Pátekom chcel hovoriť čo najskôr. Alebo nechcel, aby ich rozhovor počul niekto jemu menej blízky ako Fábryová. Alebo oboje. Prirodzene, Pátek s plukovníkom mohli aj nehrať poker, výnimočne porušiť dekórum a stretnúť sa len vo dvojici. Lenže plukovník bol vždy opatrný. Pátek usúdil, že sa s ním nechcel stretnúť a viesť rozhovor na túto tému bez svedkov.

A teraz pochopil prečo. Plukovník mu totiž práve čosi povedal. Vyhlásil, že už naobed vedel, o čom s ním bude chcieť Pátek hovoriť. Pátek si bol istý, že plukovníkovi do telefónu nič také nepovedal. Navrhol iba partičku pokru, plukovník súhlasil a zložil. Nič viac. To znamená, že keď Pátekovi volali z centrály politickej strany, raz predseda strany a raz šéf sekretariátu, najmenej jeden z týchto rozhovorov počúval aj niekto tretí. Niekto, od koho sa plukovník dozvedel o telefonáte – a o jeho obsahu.

Pátek si bol istý, že sa nemýli. Plukovník sa nepotrebuje predvádzať svojimi jasnovideckými schopnosťami. Ani by mu ich nikto neuveril, s jeho prístupom k informáciám; s nimi by vyzeral ako jasnovidec každý. Navyše si Pátek všimol, ako ho zrazu pozoruje Fábryová, len čo plukovník vyslovil svoje upozornenie. Pátek sa na ňu vrúcne usmial, ale ešte skôr než stihol spustiť kútiky, zosmutnel. Došlo mu, čo sa tu odohráva. A hneď nato si tiež uvedomil, že to nie je ani len tenký ľad, po ktorom chodí. Je to sama voda. To bolo posledné, na čo mal Pátek chuť: meniť dejiny.

Snažil sa konečne lepšie sústrediť na túto hru. Plukovník sa dôsledne vyhýbal pracovným rozhovorom, v ktorých nemá šancu dozvedieť sa viac, ako povie on sám. Inak ich považoval za stratený čas. A toto bol pracovný rozhovor. Čo môže chcieť plukovník od neho vedieť, od Páteka, ktorý až dosiaľ nemal o prípade Nágelová ani šajn?

V tejto hre by plukovník určite neocenil, keby mu dal Pátek najavo, že pochopil, akú cennú informáciu už od neho dostal – ak by si ho začal z vďaky obchádzať. S odpoveďou sa neponáhľal.

„Ja osobne? Nuž... nejdem tam so žiadnym predsudkom,“ povedal po chvíli.

Plukovník nostalgicky pozoroval, ako Fábryová zhrabla ďalší pot. „Závidím vám. Ibaže neverím. Mimochodom, kto to vlastne vymyslel – pozvať vás – a prečo?“

„Volal mi šéf straníckeho sekretariátu, istý...“

„Blbosť.“

„A potom som hovoril aj s predsedom. Telefonicky.“

„Lepšie.“

„Ale pozvať ma vraj bolo kolektívne rozhodnutie predsedníctva.“

„Som z vás sklamaný, Pátek. Robíte si zo mňa srandu. Buď to neviete, alebo márnime čas. Radšej hrajme karty.“

Fábryová mlčala, čo neznamenalo, že sa nebavila. Samozrejme, dnes už s ňou karty nikto hrať nemienil. Aj keby totiž mienil, hrať už nebolo o čo. Ležala pred ňou kompletná zbierka používaných žetónov.

Plukovník si pritiahol porcelánovú misku, zošpúlil pery a sústredene študoval syrový repertoár. Bezradne žmúril nad kúskom modrého Fourme d’Ambert veľkým ako zápalková škatuľka, nabodol ho na vidličku a celý si ho vložil do úst.

„Pravdupovediac, plukovník, predbežne tam nejdem kvôli ničomu inému,“ povedal Pátek. „Tiež ma zaujíma, kto vymyslel pozvať ma. Veľký chural, madam – tak prezývajú ich predsedníctvo. Nezájdem, nedozviem sa. Mimochodom,“ veselo žmurkol na plukovníka,  „potom budem o tomto prípade vedieť možno viac ako vaši ľudia. A budem veľkorysý. Vy ste mi síce nepovedali dokopy nič užitočné. Ako vždy. Ale keď budete chcieť, ja vám poviem ako vždy.“

Plukovník by si zívol, keby nemal plné ústa, nebol dobre vychovaný, a keby noc nebola mladá – len čosi hodinu pred polnocou. „Vôbec ma... táto vec... netrápi,“ oznámil mľaskajúc.

„Ak som ťa dobre počúvala,“ ozvala sa Fábryová spoza kôpky žetónov, „o tom nikto nepochybuje. Teraz ide len o to, kde mám hľadať takýchto spoluhráčov. Kým som ešte tu.“

Plukovníkovi sa podarilo zívnuť. „Veď nedbám, Pátek. Kapitánkin návrh sa prijíma. Nina je na dovolenke ešte desať dní. Ak budete vedieť niečo, čo neviem, ozvite sa. Zahráme si. Keď vyhrám, poviete mi. Keď prehrám, patrím do starého železa.“

Nik neprotestoval. Všetci traja, každý iným spôsobom, vedeli svoje.

Až na ulici si Pátek spomenul, že zabudol zájsť na toaletu a nazrieť do plukovníkovej kúpeľne. Azda nevychádza z cviku?

2

Na druhý deň sa zobudil ošiestej. Nevedel sa zbaviť toho hnusného zlozvyku ani po desiatich rokoch, odkedy ho nič nenútilo vstávať zavčasu. Pripravil si bohaté raňajky, vypil pol litra mlieka, potomčiernu kávu, ku ktorej si zapálil cigaretu, jedinú za deň, inak nefajčil. To ho tak odrovnalo, že okolo siedmej znovu zaľahol. Spal do pol desiatej.

Potom čítal noviny. Vtakzvaných mienkotvorných bola smrť Jany Nágelovej stále na titulke. Novinári nenašli nič, zčoho by urobili hlavný palcový titulok, takže presunuli tému na vedľajšie miesto. Ale na titulke. Vovnútri novín premieľali staré informácie na dvoch stranách. Zaplniť priestor im pomohli vyjadrenia politikov, politických expertov aangažovaných celebrít, čo sa doteraz nestihli vyjadriť. Asi vtom zmysle, že ide ošokujúcu udalosť. Treba ju vraj vyšetriť.

Jeden zdvoch bulvárnych denníkov urobil svoju prácu lepšie. Titulnú stranu vyplnila nekvalitná zväčšenina fotografie Jany Nágelovej do pol pása vplavkách na neidentifikovateľnej pláži apalcový titulok: ´Čakala zavraždená Janka (†29) dieťa spolitikom?´ Text príslušného článku vovnútri novín oničom takom, čo avizoval titulok, samozrejme, nebol. Také čosi Pátek ani neočakával. Predsa ho však prekvapilo, že článok sa kotázke na titulke nevrátil jediným slovom. Redaktori našli Nágelovej spolužiačku zo strednej školy Moniku Lieskavskú (29), ktorá spomínala, že Janka bola veľmi obľúbená vkolektíve, mala veľa záľub aj plánov (do budúcnosti), dobre sa učila apáčila sa chlapcom, ´čo sme jej vždy tajne závideli´, uviedla Lieskavská.

Termín pozvania na stretnutie sklientom menili trikrát, postupne sa posunulo ocelých dvanásť hodín. Prvú informáciu zmiesta činu, oktorej sa plukovník nezmienil, má pod strechou, usúdil Pátek. Čosi vtamtej organizácii škrípe.

Najskôr ho pozvali na pol ôsmu ráno, keď okolo centrály politickej strany nepredpokladali obliehanie novinárov. Slušní novinári otakom čase ešte spia.

Potom zvážili priveľké riziko. Keď sa stretnutie skončí, môže byť už po deviatej anejaký rozospatý snaživec by mohol zájsť na skusy. Ešte vnoci dostal Pátek esemesku, termín preložili na pravé poludnie do istého málo známeho hotela mimo centra mesta.

Aj tento termín odvolali. Správa prišla odesiatej predpoludním. Odvaha organizovať tajné schôdzky po zastrčených hoteloch poklesla, lebo strana bola momentálne mediálnym hitom, reštauračný personál by nemusel odolať niektorému ztelefónnych čísiel, ktoré médiá propagujú pre ´vaše tipy´.

Definitívnu hodinu stanovili na pol deviatu večer. Prevážila úvaha, že slušní novinári sa vtom čase venujú iným činnostiam, atí ostatní, ktorí nie sú vkrčme, študujú na skúšku vo večernej vysokej škole, aby sa vniečom vyznali.

Bol sychravý deň na sklonku zimy aPátek ho strávil čakaním. Nemal nič iné na práci anikto od neho ktoviečo neočakával. Odpovedal na pár mailov. Na obedové menu zaskočil do čínskej reštaurácie. Snažil sa čítať Men Without Women od Ernesta Hemingwaya vorigináli, čo ho tak unavilo, že si poobede trochu pospal. Neskôr zaskočil so známou na kávu, čo malo byť náhradou za večerné pozvanie knemu domov na víno, ktoré od neho očakávala. Zjeho strany išlo osignál, že takéto pozvanie sa už nikdy neuskutoční. Niečo užitočné predsa len urobil.

Pred ôsmou večer si Pátek obliekol oblek, ten istý ako včera. Knemu čistú vlastnoručne vyžehlenú košeľu. Kravatu nechal doma. Zavážilo, že nočnému termínu pracovného stretnutia nevyhovuje žiadny predpísaný typ spoločenského oblečenia. Anechcel vyzerať príliš upäto, aby od začiatku nepodporoval paniku, že situácia je vážna.

Vdohovorenom čase zaparkoval svoj šesťročný Ford Mondeo na rozľahlom parkovisku pred centrálou strany. Pod jediným funkčným kandelábrom čakala plavovlasá dievčina. Vyšla mu naproti. Parkovisko bolo prázdne ako divadlo po záverečnej, on široko-ďaleko jediný, kto mal bradu.

„Dobrý večer, vy budete pán Pátek,“ povedala sistotou.

Mlčky ho viedla poloosvetlenými chodbami tridsaťročnej trojposchodovej administratívnej budovy. Na dievčine, očosi mladšej ajdrobnejšej ako budova, si Pátek nevšimol nič, kvôli čomu by sa snažil nadviazať reč. Bola takmer dokonalá. Štíhla blondína smodrými očami. Rozpustené vlasy jej siahali nad pás, pod ním sa pri chôdzi pohupoval zázrak vobtiahnutých džínsach. Akurát bola od Páteka odve hlavy vyššia. Musel by kričať, keby jej chcel čosi zašepkať do ucha. Pomyslel si, že sňou bude musieť nadviazať reč niekto iný.

Míňali kancelárie stajomnými, pre Páteka úplne neznámymi názvami firiem – každá sa zmestila do jedinej miestnosti. Na niektorých ceduliach sa pod názvom firmy vysvetľovalo, že ide ocestovnú kanceláriu, školiacu agentúru alebo export-import, Pátek zaznamenal aj nejakých svojich kolegov advokátov. Ani ich mená nepoznal. Bola to obskúrna diera, kde klíčilo životaschopné stredné podnikanie.

Časť juhozápadného traktu budovy obsadili kancelárie centrály politickej strany. Vmiestnosti, kam vošli, nevľúdnej zasadačke sodfláknutými sadrokartónovými stenami, neónovým osvetlením astrohým vybavením mali práve prestávku. Zopár ľudí sedelo, ďalší postávali, niektorí si odbehli auž sa vracali.

Pátekovi bolo hneď jasné, že večerať sa nebude. Na stoloch iba kanvice skávou, minerálky azo tri misy shroznom abanánmi. Občerstvenie pôsobilo skromnejšie, ako keď vtelevízii reportovali zo straníckych rokovaní, takže sa mu zdalo dôležité, aby ho usadili aspoň vblízkosti kávového zdroja.

Niektorých politikov vmiestnosti Pátek poznal lepšie, zopár aj osobne. Ostatných iba ztelevízie. Keď sa vnej objavili, zvyčajne kvôli jednej-dvom vetám. Keď nadlhšie, Pátek spravidla zmenil kanál. Politika ho už nebavila tak ako vminulosti. Obišiel miestnosť, sniektorými krátko zažartoval, skaždým si podal ruky.

Predseda strany Filip Fándly bol nadpriemerne vysoký štíhly šľachovitý päťdesiatnik. Stále mal husté vlasy, iba ich farbu poznačilo dlhoročné predsedníctvo významnej strany avysoká funkcia vštáte, vakom stave ten štát bol, keď tú funkciu vykonával. Nebolo to typické: aj vtomto čase boli najvýznamnejší politici skôr nižšieho vzrastu.

Fándly privítal Páteka srdečne aon si všimol, že predseda riadne zostarol, odkedy sa stretli osobne naposledy. Zato sa mu zdalo, že pôsobí príjemnejšie ako vtelevízii, aj keď nie tak príjemne ako dievčina vkúte miestnosti. Alebo dve. Pátek si pomyslel, že tento klient by nakoniec nemusel byť zlý džob – keby sa individuálne rozhovory so zamestnancami začali hneď teraz akeby mohol poradie určovať sám.

Predseda Fándly usadil Páteka po svojej ľavici azaťukal lyžičkou na fľašu minerálky. Polovica ľudí vmiestnosti okamžite prerušila rozhovor. Asi tretina prešla do zdvorilého šepotu. Pátek si pomyslel, že by to mohlo odrážať stav Fándlyho aktuálnej autority vstrane.

„Dobrý večer všetkým. Srdečne vás vítam na našom stretnutí,“ začal Fándly, avtedy už stíchli všetci. Iba jedna žena stále čosi šepkala spolusediacemu.

Fádly si ju nevšímal. Zošpúlil pery azamračil sa. Hovoril pomaly,starostlivo odmeriaval slová, prízvuk, dokonca aj čiarky.

„Myslím, že prejdeme hneď kdruhému bodu rokovania. Pána Páteka nemusím nikomu predstavovať. Chcem sa mu predovšetkým veľmi pekne poďakovať, že medzi nás prišiel. Pamätáme si ho ako vyšetrovateľa vťažkých časoch, keď nebolo populárne hovoriť pravdu. Zachoval sa statočne. Prispel ktomu, že ľudia na Slovensku sa dozvedeli pravdu. Pravdivý postoj, poctivý postoj, pevný postoj, hoci nie je populárny alebo práve výhodný – to je čosi, čo nás charakterizuje, čo charakterizuje našu politickú stranu. Aj keď to občas zabolí. Viete veľmi dobre, že sme sa vždy vedeli vytrápiť, ak išlo osprávnu vec pre vlasť. Na tom sme vždy stavali našu politiku, ato sa nám – myslím, že budete so mnou súhlasiť – vždy aj vyplatilo. Dnes je vťažkej situácii naša strana. Amy nemáme iný záujem, ako je zodpovedný postoj, pravdivý postoj.“

Predseda Fándly urobil pauzu. Pátek spozornel. Počúval asnažil sa jeho slovám priraďovať konkrétne významy. Mozog začal vysielať útržky informácií, ktoré nevedel surčitosťou zaradiť. Či ich čítal ači ich má zdôveryhodného prameňa. Alebo ich len počul. Alebo si ich jeho mozog vymyslel. Poskladal zdesaťtisícov nesúvisiacich fragmentov televíznych správ, novinových článkov, blogov, webovských portálov, kníh, alebo zvedľajšej stopy narýchlo vyguglenej potreby, ktorá sa mu kdesi vpamäti zakvačila, aby sa raz vyplavila.

Povojnové Nemecko. Západné mocnosti vraj dali dokopy špičkových právnikov súlohou napísať základný zákon, budúcu ústavu, neskôr platnú pre tri západné okupačné zóny, spojené doNemeckej spolkovej republiky. Právnikov vraj zavreli vakomsi zámku, izolovali od okolitého sveta, aže ich pustia, až keď ten Grundgesetz napíšu. Čo by za iných okolností trvalo právnikom mesiace, za takýchto okolností im údajne trvalo päť dní.

Rok 1995. Americký vyjednávač Richard Holbrooke vraj oznámil znepriateleným bojujúcim Balkáncom Miloševičovi, Tudjmanovi aIzetbekovičovi, ktorých priviedol rokovať na vojenskú leteckú základňu Wright-Patterson pri Daytone vštáte Ohio, že ich odtiaľ nevypustí, zostanú tam zavretí astrážení, až kým nedospejú kdohode. Čo sa predtým mnohí politici pokúšali sprostredkovať roky, zakaždým neúspešne, Holbrookovi trvalo dvadsaťjeden dní.

Žeby tu predseda Fándly zamýšľal použiť rovnakú metódu? Podľa počtu osôb vzasadačke mohlo ísť ovšetkých, ktorí tu boli pred tromi dňami, vpondelok večer, keď Nágelovú našli mŕtvu. Plukovník hovoril otucte ľudí, ale povedal – približne. Teraz ich Pátek narátal vmiestnosti desať. To by sedelo. Žeby sa im predseda Fándly po krátkej dramatickej pauze, ktorú práve urobil, chystal oznámiť, že ich zmiestnosti nepustí, až kým sa jeden znich neprizná kvražde? Ažeby Páteka pozvali, aby na seba prevzal úlohu psa-wolfeho, ktorý bude do nich dorážať zákernými otázkami, mlieť ich vmlynčeku vyšetrovateľských trikov azvlčilých psychologických úskokov, až kým sa jeden znich, páchateľ, psychicky nezrúti aneprizná?

Pátek preletel zrakom po stoloch. Potravinové zásoby sa minú, aj pri úspornej konzumácii, najneskôr do polnoci. Tekutiny postačia, vúspornom režime, do rána. Potom im zostanú tri, najsilnejším jedincom možno päť dní života, aby sa mohli vytrápiť – anájsť pravdu osmrti Jany Nágelovej.

Rýchlo vypil pohár minerálky, čo mal pred sebou, ahneď si dolial, tentoraz až po samý okraj.

Predseda Fándly pokračoval: „Mohol by som dlho hovoriť otom, sčím sme boli konfrontovaní vposledných mesiacoch. Špinavosti, nepravdy, útoky. Veľmi dlho by som mohol hovoriť. Ale nebudem vás zabávať. Ateraz vpondelok tá strašná tragédia! Ako viete, tragédiu našej Janky vyšetruje polícia. Samozrejme, my sme polícii plne kdispozícii. Nebudeme špekulovať, čo sa stalo – to nie je naša úloha. Nato sú štátne orgány, určené na ten účel. Ale ako viete, predsedníctvo, ktoré sa radilo včera, rozhodlo, že bude vhodné mať kdispozícii pomoc. Odborníka, ktorý prešiel takýmito situáciami aokolnosťami snimi spojenými. Aby som bol úplne presný akonkrétny, pomôžem si uznesením predsedníctva. Budem citovať. Po prvé. Konzultačná pomoc pre lepšiu spoluprácu sorgánmi činnými vtrestnom konaní avzáujme čo najrýchlejšieho aúplného objasnenia úmrtia zamestnankyne strany. Po druhé. Odborné poradenstvo vprípadoch neoprávnených zásahov do práv politickej strany akonkrétnych osôb vsúvislosti súmrtím zamestnankyne strany ajeho vyšetrovaním. Bodka. Takto presne znie naše uznesenie. Je tak?“ opýtal sa predseda apozrel na vzdialenejší roh stola vtvare U.

Pátek nedokázal posúdiť, či bol pohľad súčasťou rečníckeho gesta, alebo sa sniekým radí. Niektorí decentne prikývli. Väčšina sa tvárila nezainteresovane. Ako keď nižšie veliteľské kádre varmádach Varšavskej zmluvy na konci studenej vojny počúvali výklad veliaceho dôstojníka ozámeroch imperialistov.

„Nooo,“ zatiahol predseda spokojne, takmer veselo. „Teda môžeme pokračovať, však? Štruktúru dnešného stretnutia si predstavujem tak, že teraz odovzdám slovo pánu Pátekovi. Apotom, samozrejme, dostanú slovo aj ostatní. Môžeme diskutovať. Vtom je naša sila – že vždy diskutujeme. Každý má priestor apríležitosť povedať, čo má na srdci. Je súhlas stakýmto programom?“

Miestnosť súhlasne zašumela, predseda Fándly sa pohodlne oprel na stoličke, vystretou rukou si nalieval kávu atváril sa, že on má čas – aj tri dni.

Niežeby úvodná procedúra na Páteka nezapôsobila. Skôr než prehovoril, pripomenul si istú okolnosť, čo vyznievala vjej neprospech. Pár metrov od miesta, kde práve sedia, prišlo pred tromi dňami oživot mladé dievča. Okrem Páteka, ktorý vpondelok večer pozeral doma televíziu, čím si bol absolútne istý, mohol priložiť ruku kdielu hocikto. Teoreticky. Ale prakticky – ľudia, sktorými sedel vjednej miestnosti, mali ktejto možnosti bližšie než ľudia, ktorí tu nesedeli.

„Dobrý večer,“ povedal vážne adosť hlasno, aby naňho všetci pozreli. „Ako viete, moje meno je Pátek. Jozef Pátek. Amojím prvým želaním je, aby sme vtejto veci nemuseli stráviť nejaký ten pátek.“

Dôvera klienta je prvoradá. Trochu kostrbaté, ale inak výborné, pochválil sa vduchu, keď sa ukázalo, že najmenej polovica ľudí vmiestnosti má zmysel pre tento druh humoru. Tí, čo vyzerali ako zamestnanci, sa usmiali vlažnejšie. Ale usmiali sa. Disciplinovane.

Povzbudený Pátek by bol možno vtomto duchu pokračoval, ibaže mu nič iné, rovnako vtipné, nenapadlo. Napadlo mu, že by mohol ešte raz prečítať uznesenie, sktorým ho práve oboznámili. Formulácie sa mu zdali dostatočne vtipné. Lenže na papieri uznesenie zatiaľ nedostal – ačítať predsedovi cez plece sa mu videlo nepohodlné.

„S viacerými zvás sa poznám. Atým, čo ma nepoznajú, chcem povedať, že som vás volil doteraz – arád by som vás volil aj vtýchto voľbách. Aj noviny by som kvôli tomu prestal čítať, aby som sa vás nemusel pýtať na veci, ktoré ovás píšu. Osobne vám nemám dôvod neveriť. Čo je vlastne bonus. Ak totiž budete mojím klientom, je jedno, či vám verím alebo nie. Budem konať vo vašom najlepšom záujme. Je však pravdou, že niekoľkým otázkam sa nevyhneme.“

Netvárili sa znepokojene, atak pokračoval: „Začal by som formalitou. Aká by mala byť približne moja presná pozícia vtejto veci?“

Nedozvedel sa, kto navrhol pozvať ho. Nikto sa neprihlásil. Aspoň sa dozvedel, kto znich je schopný formulovať odpovede, keď ostatní nevedia. Alebo sa im nechce.

„Povedal by som,“ ozval sa predseda, starostlivo apomaly odmeriavajúc slová, „že na jednej strane by mala byť aj formalizovaná, alezároveň nepochybne diskrétna. Na tom sa asi zhodneme.“

„Fajn. Diskrétne formalizovaná. To by mohlo vyhovovať. Ana aký čas?“ Pátek letmým pohľadom odhadol, že ak položí ešte jednu priveľmi konkrétnu otázku, budú ho mať za dynamického profesionála asvoj honorár dostane, aj keby už neurobil vôbec nič.

„Formuloval by som to tak,“ ozval sa znovu Fándly, „že vtejto chvíli na dobu neurčitú. Myslím, že po istom čase môžeme vec znovu kolektívne posúdiť. Alebo, pravdaže, môžete aj vy kedykoľvek usúdiť, že vaše pôsobenie povedzme už nemôže napĺňať očakávania, ktoré sme sformulovali. Môžeme sa dohodnúť takto?“

Pretože im to išlo doteraz dobre, Pátek sa rozhodol vyriešiť všetky taktické otázky odrazu.

„V tomto prvom kole moja posledná otázka. Pán predseda, nechcel som ti to pripomínať do telefónu. My sme si kedysi nepotykali?“

Fándly sa zarazil astisol mu predlaktie. „Vlastne áno. Prepáč, Jozef.“

Filip – Jozef. Obaja zľahka pod tri promile. Kamarát, my dvaja sme bojovníci, takí určujú smer, uvidíš, raz to pohneme, vitaj na palube, ideme do toho... Tak nejako vravel Filip Jozefovi pred viacerými rokmi, vobdobí, ktoré sa už odvtedy nezopakovalo. Totiž, keď sa meno majora Jozefa Páteka nakrátko zjavovalo vnovinách častejšie ako meno politika Filipa Fándlyho. Ani tie ich tri promile, za jedným stolom dokopy šesť, sa už nikdy nezopakovali. Pátek bol rád, že si na túto epizódu spomenul aj Fándly. Mohli by pokračovať odtiaľ, kde vtedy skončili. Vtedy skončili tak, že okolo pol piatej ráno – po piatich hájfájv apo prvom buci-buci-buc – síce nepodľahli nostalgii opravde aláske, čo zvíťazí na lžou anenávisťou. Filipove zápalisté vyznania však ktomu nemali ďaleko. Padali obojstranné záväzky voči spoločenskému dobru.

„Možno by som to doplnila, ak dovolíš, Filip,“ povedala päťdesiatnička sediaca tri miesta od nich. Žena, ktorú na začiatku schôdze neumlčala ani predsedova lyžička, ani jeho reč. Až poslucháč po pravici, ktorý jej dal najavo, že on predsedu počúvať mieni. Potom už nemala do koho húsť. Na hlave asi mesiac odležaná trvalá, soblečením by tiež potrebovala poradiť, tón hlasu bol však nanajvýš dôstojný, aj teraz sa jej správne chvel pri prerokúvanej téme.

„Táto strašná udalosť nás všetkých hlboko zasiahla. Ranila. Ľudsky. Všetci sme Janku poznali dlho. Ja najdlhšie zvás. Bola skvelá spolupracovníčka, veľmi talentovaná, každý ju mal rád. Aja musím myslieť hlavne na jej rodičov. Predovšetkým je teda naším záujmom anašou povinnosťou tragédiu úplne objasniť. Aak jej smrť niekto spôsobil úmyselne, ja, samozrejme, neviem, či to tak bolo, chceli by sme, vlastne mali by sme, musíme pomôcť objasniť ju – musí ísť onašu prioritu. Všetko ostatné je vedľajšie. To len na spresnenie.“

Pátek ju doteraz osobne nestretol. OHane Panskej vedel to, čo väčšina jeho spoluobčanov. Viacerým spoluobčanom bola sympatická, vraj preto, že hovorila kveci, vyznávala hodnoty, srdce mala na správnom mieste ana rováši žiadny škandál.

Či bola taká sympatická aj jej kolegom, Pátek posúdiť nedokázal. Predseda vážne pokýval hlavou. Nikto jej neodporoval. Ale ani neodpovedal. Vskutočnosti si ju veľmi nevšímali. Otvárali minerálku, nalievali si kávu, odštipkávali zhrozna.

Ozval sa muž, približne päťdesiatnik. Zopár rokov navyše mu pridávala nadváha, oblek farby modernej drevenice, ktorú vám postavia za tri dni na kľúč ana úvrati bude svietiť ako vyrezávaný ručiaci jeleň. Zaznel zvučný barytón. Pátek omužovi naisto vedel tri veci. Že sa volá Ivan Beňo, že ide odlhoročnú stálicu strany aže nikdy nepochopil prečo.

Musel mať problém so zrakom alebo spriestorovou orientáciou. Bolo mu to vidieť na kalných očiach apoznať po reči. Hovoril snasadením, akoby mal pred sebou najmenej päťdesiatkrát toľko poslucháčov astokrát väčší priestor. Rečnil iba trochu tichšie ako na národnom futbalovom štadióne, kde práve došlo kvýpadku elektriny. Ideálny spíker na pohreb, pomyslel si Pátek. Aj otec obete by musel pookriať.

Vdruhej časti diskusného príspevku, ktorý okrem Páteka do tej chvíle nik nepočúval, hoci trval možno aj šesť minút, rozohnil sa Beňo vo vlastnej veci.

„Áno, priatelia! Musím sa opýtať, či sa tu nezneužíva naše presvedčenie abiblické kto do teba kameňom?! Ači nemáme právo, priam povinnosť myslieť na starozákonné oko za oko?! Viem, znie to príkro. Lenže dokedy budeme mlčky trpieť tie špinavosti, oktorých hovoril predseda?! Médiá onás doteraz písali ako onejakej bande defraudantov, podvodníkov, zlodejov – ateraz už aj vrahov!

Musíme sa proti tomu postaviť,“ pokračoval barytón. „Musíme sa konečne začať brániť! Čo onás píšu vposledných dňoch, prekročilo všetky medze! Amy? Iba mlčíme. Už je naozaj všetko dovolené?! Aj tomuto by sme mali venovať diskusiu. Samozrejme, Hanička má pravdu. Ale nesmieme zabudnúť na tú časť nášho uznesenia, ktorá sa dotkla aj tejto okolnosti. Ako zastaviť ten príval špinavostí!“

Nastolený aspekt zožal upublika úspech. Prisviedčalo sa. Niektorí pridali šťavnaté novinové citáty zposledných dní. Niekoľko minút sa viedla debata neriadená, zato živá, na vlne jednoty avzájomného porozumenia. Predseda ju nechal voľne plynúť, až kým nezačalo byť okaté, že nikam nevedie. Taktneupozornil, že zatiaľ sú pri bode jeden – avňom mal hovoriť JUDr. Jozef Pátek.

„Nuž teda. Ak som správne rozumel, očakávate odo mňa vpodstate taktické aprávne rady rôzneho druhu.“ Pátek si všimol, že viacerí začali počúvať sústredenejšie. „Nebudeme hneď tvrdiť, že som prišiel smrť mladej dámy objasniť. Možno budeme prekvapení, aurčite budeme všetci spokojní, keď už zajtra prídu moji bývalí kolegovia snejakým objasnením. Napríklad. Prečo nie?!“

Iba skúsil. Nik sa nezatváril vystrašenejšie ako ostatní.

„A kým neprídu,“ pokračoval, „urobme to takto. Ja vám budem kedykoľvek kdispozícii. Avy mi dáte voľnú ruku, aby som sa zorientoval. Dáme si na to povedzme päť-šesť dní, apotom sa uvidí. Súhlasíte? Chcete sa ma, napríklad, na niečo konkrétne opýtať hneď teraz?“

Pátek si pomyslel, či to sdynamikou trochu neprehnal. Dosť dlho sa nikto neozval. Až Andrej Kráľ, podpredseda strany.

„To je rozumné,“ povedal.

Zatiaľ prispel do tej časti diskusie, vktorej si skolegami vymieňal urážlivé citáty znovín na ich vlastné osoby. Aj sKráľom sa Pátek vminulosti dva-trikrát stretol – aj on zabudol, že si vtedy potykali.

„S tým, čo ste povedali, aj stým, čo povedala Hanička, úplne súhlasím. Iba upozorňujem, že sme dočasne prerušili našu predvolebnú kampaň tento týždeň. Po pohrebe budeme pokračovať vpráci. Takže treba vziať do úvahy, že budeme rozlietaní. Ide opraktickú stránku veci. Pokiaľ viem, ani policajní vyšetrovatelia stým nemajú problém. Dovtedy sme, samozrejme, kdispozícii kedykoľvek.“

„Samozrejme, Andrej,“ Panská sa naňho milo usmiala. „Ale musíme to robiť citlivo. Nesmieme pôsobiť arogantne. Predovšetkým ide otragédiu. Oľudský život. Pochop, Andrej. Zomrel človek.“

Andrej jej úsmev opätoval, azda ešte srdečnejší, než aký používal vtelevízii. Pátek si vduchu položil otázku, prečo by sa takto slušne nemohli ksebe správať napríklad aj ľudia na súde pri rozvodovom konaní.

Rozprúdila sa debata. Kolegovia Panskú ubezpečovali, že každý vníma tragédiu citlivo, ale aj robiť treba. Lebo ostatní robia, situácia je vážna, voľby sú za dverami. Ona ich zasa presviedčala, že voľby sú za dverami, apreto je ich situácia vážna. Pretože okrem niektorých nuáns hovorili všetci podobne, Pátekovi sa nezdalo, že ide onejaký spor. Keďže sa však hlásili oslovo aj takí, čo doteraz mlčali, onejaký spor muselo ísť. Pátek bol rád, že sa ho neopýtali na jeho názor, lebo by nevedel, čo odpovedať.

Okrem posledných pätnástich minút, keď nerozumel, oaký spor ide, pre Páteka to bol informačne nabitý samit.

Dozvedel sa, že predsedníctvo zavolalo kolektívne opomoc, no žiadny jednotlivec nedával najavo nadpriemerné nadšenie, vytŕčajúce zradu kolektívnej útrpnosti, že nejaká pomoc prišla.

Nikto nepovedal, akú pomoc si predstavuje. Nikto nenamietal, keď Pátek povedal, že jeho úlohu nenazvú objasňovaním vraždy. Ale nikto ani neprotestoval, že Pátek také úsilie nepriamo vyvíjať smie.

Tiež si všimol, že predsedníctvo strany naformulovalo zadanie svesmírnymi ambíciami, aké by zamestnalo jednu právnu kanceláriu, jednu detektívnu kanceláriu ajednu píár agentúru – ale keď dostali príležitosť, onijakú konkrétnu radu Páteka nepožiadali. Nič sa ho nespýtali. Niektorí ani len neprehovorili.

Anapokon si všimol, že väčšine prítomných rozjasnil tváre okamih, keď predseda zhromaždenie rozpustil.

Potom predseda pozval Páteka ksebe do kancelárie. Od nevľúdnej indiferentnej zasadačky sa líšila vo všetkých ohľadoch. Vrátane čerstvého vzduchu, nákladného zariadenia amnožstva dizajnových doplnkov. Fotografie dokumentujúce Fándlyho štátnické priateľstvá. Knihy politických velikánov svenovaniami vovnútri – aby neboli pochybnosti, vhodne polootvorené. Dva originály obrazov súčasných domácich majstrov. Aneviditeľná ženská ruka sekretárky, starajúca sa oživé kvety.

Spredsedom sa usadili do koženej sedačky vo farbe prebalu prvého dielu Churchillových pamätí zdruhej svetovej vojny (vydavateľstvo Lidové noviny, 1992) – teda farbe krikľavo žltej. Na stoličku trochu bokom od nich, celkom obyčajnú, sadol si šéf straníckeho sekretariátu. Dominik Hečko bol vysoký štíhly tridsiatnik. Celkový dojem zmladíka bol taký, že Pátek pri ňom vyzeral ako vzorkovnica zašlej éry.

Hečko dostal najskôr od predsedu úlohu postarať sa ovypracovanie zmluvy asplniť Pátekovi každé želanie, ktoré vysloví. Kfinančnej otázke Pátek navrhol, aby zmluva zatiaľ pokrývala prípadné náklady, na honorári sa dohodnú neskôr.

Zatiaľ čo Pátek prednášal veľkorysé návrhy, čo mu zabralo asi pol minúty, vpredsedových očiach zachytil totálny nezáujem. Nebral to osobne. Od zložitých problémov európskeho významu mali ďaleko.

„No, čo hovoríš, starý kamarát?“ opýtal sa Fándly.

Pátek pohladil jemnú kožu sedačky sočividným rešpektom kodhadovanej kvalite icene azazubil sa. „Máš to tu pekné.“

Fándly naňho zagánil, potom sa usmial. „Máme prúser, čo?“ nadhodil sprisahaneckým tónom.

Pátek zdvorilo súhlasil ainiciatívne dodal, že väčší by si človek ani nevymyslel. Fándly realisticky podotkol, že niečo si už preskákali aže budú musieť zvládnuť aj toto. Pátek ho poľutoval, že sa čosi také muselo prihodiť akurát pred voľbami – apredseda Fándly ožil.

„Myslíš, že nás to veľmi poškodí?“

„Smrť mladej ženy na sekretariáte strany? Nóóó...“ Zaváhal. Ani len netušil, aká odpoveď sa od neho očakáva. „Nie som politický analytik, Filip, ale ak vezmem do úvahy, že ste na tom neboli úplne dobre ani doteraz... možno už horšie nebude.“ Nakoniec sa ztoho vykľula slušná politicko-analytická poznámka. Onič menšej kvality, než aké čítal denne vnovinách.

Fándly sa zatváril, akoby práve našiel nového priateľa. „Vidím, že sme na jednej vlne. Presne tak! Ľudia nie sú hlúpi. Pochopia, že tamto spolitikou nesúvisí. Že voľby sú oinom. Dôjde im to. Ľudia nie sú hlúpi, Jozef, ver mi.“

„Čojaviem.“ Pátek sa zazubil. „Ja si až také ilúzie oľuďoch nerobím. Avpodstate vás veľmi obdivujem. Snami voličmi to máte ťažké.“

Ztváre šéfa sekretariátu sa Pátek pokúšal uhádnuť, ako im ide konverzácia. Hečko sa tváril rovnako lojálne aneutrálne ako inokedy. Asi ako farba radiátora.

„Veď hej,“ poznamenal Fándly aopýtal sa tichšie: „Myslíš, že to musel byť niekto od nás?“

„Mal by si stým rátať, Filip. Ale mohol to byť aj niekto cudzí. Teoreticky.“

Fándly prikývol. Ale iba raz. Pátek musel pripustiť, že predseda má vhlave kusisko zdravého rozumu.

„Vidím to takto, Filip. To, že sa vkancelárii neodohral žiadny zápas, že tá mladá žena nemala na sebe výrazné stopy násilia, nemusí nič znamenať. Mohol prísť cudzí človek, pokiaľ sa povedzme dostal do kancelárie tak, že ho vpustila, alebo boli napríklad otvorené dvere. Vtakom prípade ani nemuseli veľmi zápasiť, aj keď došlo ku konfliktu. Mohol ju napríklad už vnútri sotiť, či už zámerne alebo nešťastne, že spadla na roh stola, abolo. Mimochodom, akú tu máte dverovú kultúru normálne?“

„Neviem. Ja mám sekretárku. To je tvoja parketa, Domino...“

„Akú...“ odkašľal si Hečko advakrát preglgol. „Chodí sem veľa ľudí. Vrátane notorických otravovačov abláznov. Naše baby sa skaždým slušne bavia. Takže občas...“

Nikto nie je bezchybný. Fešný chlapec ako socha. Jeho ancug nemusel byť ušitý na mieru vprvotriednom salóne, aby vňom vyzeral bezchybne. Perfektne by mu sedela hocijaká konfekcia, keby bol na ňu jedného dňa odkázaný. Dokázal múdro mlčať, kým ho nevyzvali. Rozprávať, keď naňho prišiel rad. Akurát silno šušlal amal trochu škrekľavý hlas.

„Takže občas čo...“ povzbudil ho Pátek.

„Neviem...“ zašušlal Hečko – azaváhal. Nešťastne – azbytočne – pozrel na šéfa. Ten ani okom nemihol, aby mu pomohol.

„Pozrite, mladý muž, teraz sme na jednej lodi. Občas čo? Mali ste tu už niečo? Nevravím, že niečo podobné, ale nejaký incident. Povedzme.“

„Takto,“ zakrákal Hečko. „Fakt je, že knám chodí veľa ľudí. Ale po budove sa potuluje aj veľa ľudí, ktorí nejdú knám. Sme zvyknutí dvere zatvárať, zvonku majú guľu. Anaši ľudia to robia. Väčšinou. Ale napríklad sa stalo... nehovorím, že Janka mala vpondelok dvere otvorené. Ale práve jej sa už vminulosti stalo, že niečo zmizlo zkancelárie. Takže...“

Pátek by ho nechal dopovedať, keby takže nebola uHečka bodka.

„Čo zmizlo?“

Tieklo to zneho pomaly, ako keď sa odvzdušňuje radiátor. „No – raz peňaženka.“

„Raz,“ zopakoval Pátek. Nebol si istý, či ho už odvzdušnili.

„A teraz?“

„A to už prečo?“