Motto

Život si treba užívať,

nech je na čo spomínať,

keď roky sputnajú ti nohy

a tebe zostane len život holý.

Poďakovanie

Rád by som sa poďakoval tým, ktorí mi pri písaní tejto knižky pomohli, dali mi cenné rady, priateľsky ma povzbudili a pridali aj inšpiráciu. Sú to predovšetkým moja manželka Marika, syn Ľubomír, dcéra Zuzka, zať Jožko Plavčan, brat Miloslav, ale aj kamaráti z pezinského PI Klubu, ktorí sa uznanlivo vyjadrili o mojej poslednej knižke Nádenník pera vo francúzskych službách a tým ma povzbudili do ďalšieho písania.

Ľubo Olach

Posledné varovanie

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ľubo Olach, 2012
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2012
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Mikina Dimunová, 2012
Design © Marta Blehová, 2012
Jazyková úprava Zuzana Konečná
316. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-166-9 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-273-4 (ePub)

Prvá časť

1. ROK ZLOMU

„Haló, redakcia Svet socializmu? Je tam súdruh či pán Mikuláš Polanský?“

„Moment, hneď ho zavolám. Miky, máš telefón!“

„Prosím, Polanský.“

„Ahoj, Miky, Rudo Červeňan. Potrebujem s tebou hovoriť. Je to súrne. Kedy môžeš prísť?“

„Práve som chcel ísť na obed, takže o takých dvadsať minút môžem byť u teba.“

„Dohodnuté, čakám ťa.“

„Á, súdruh Polanský. Pekne vítam! Súdruh generálny vás už očakáva. Hneď vás ohlásim.“

„Česť práci, súdruh generálny! Tak čo máš pre mňa také súrne? Čo ste predčasne splnili plán?“

„Prestaň s tými srandičkami a toho súdruha si už môžeš odpustiť. Viem, že máš rozličné podivné známosti, a keďže sa poznáme už nejaký ten piatok, rozhodol som sa pre teba.“

„No neviem, či mi materiál o tebe, alebo tvojej fabrike v redakcii uverejnia. U nás si teraz na čiernej listine.“

„Na to sa dnes môžem vykašlať. Beztak čakám, kedy ma revolucionári odvolajú. VPN tu riadi ako Čierna ruka. Len mi je do rehotu, keď vidím zloženie výboru a v ňom súdruhov z ŠtB. Ešte sa budú čudovať. No nechajme to. Život už beží inak. Teraz dobre počúvaj. Potrebujem zorganizovať výmenu našich korún za východonemecké marky, a tie za západonemecké, a priniesť ich na Slovensko. Zvládneš to? Ideš do toho? Si schopný to zorganizovať? Myslím si, že ani ty dlho v redakcii nezostaneš. Určite sa už na teba chystajú. Bývalým komunistom dnes v médiách zvoní umieračik, takže aj pre teba je to príležitosť, ako sa pripraviť na nový život. A to ti hovorím, že zákony kapitalizmu sú neúprosné. Poznám ich veľmi dobre, veď na Západe som služobne každú chvíľu. Ak nemáš peniaze, neznamenáš nič. Vôbec nič! Takže povedz, akú províziu si za sprostredkovanie predstavuješ a môžeme ísť do toho.“

„Máš pravdu. Už som rozmýšľal, čo budem robiť, ak ma vyrazia z redakcie, ale zatiaľ mi nič nenapadlo, lebo tých pár korún, čo mám, je na začatie podnikania málo. Takže posledné slovo je tridsať percent.“

„Platí! Dohodnuté! Čakaj na môj telefonát, ale hovorím ti, tu sa končí každá zábava. Ani ty, ani ja si nemôžeme dovoliť urobiť chybu. Priatelia hore by nám to neodpustili.“

* * *

„Haló, Gubat, kde sa túlaš, keď sa dejú také veci? Zabudol si, že je koniec roka tisícdeväťstoosemdesiatdeväť a začína sa kapitalizmus?“

„Pokoj, Miky. Vybehol som trochu k našim východonemeckým priateľom omrknúť situáciu. A hovorím ti, že to tam stojí za všetky prachy. A keď hovorím za všetky prachy, tak to myslím doslovne.“

„Nepreháňaj a poď radšej na pivo. Mám jednu super ponuku. Stretneme sa o tretej v Kyjeve. Súhlasíš?“

„Pre teba, starec, urobím všetko, ale platíš ty. Jasné?“

„Tak sadaj na elinu, nech zase nemeškáš!“

„No vidím, že si sa poponáhľal a pivečko už na mňa čaká. To som rád, lebo situácia sa prudko mení. Tak na zdravie.“

„Spusti, Miky, čo máš a nenapínaj ma viac.“

„Možno si už počul, že v NDR sa teraz, po prevrate, mení kurz východonemeckej marky jedna ku trom v prospech západonemeckej. To by sme mali využiť!“

„Ja som to nielen počul, ale som sa o tom aj presvedčil. Je to tak. Čo máš teda v pláne?“

„Niektorí súdruhovia sa veľmi rýchlo zorientovali a oslovili ma, či by som nevedel zorganizovať takúto výmenu. Oni dodajú peniaze, ty zariadiš výmenu, donesieš marky, vymeníš ich za koruny, tie dáš mne a ja ich posuniem majiteľom. Nepýtaj sa na meno, ale radšej, koľko z toho kvapne.“

„Tak sa už držím. Koľko?“

„Podarilo sa mi ich dotlačiť na tridsať percent pre nás. Čo na to hovoríš?“

„Pre nás? Chceš pätnásť percent za to, že mi donesieš peniaze a ja urobím všetku špinavú prácu? Kým ja budem nastavovať krk, ty zatiaľ budeš vysedávať kdesi U zbrojnoša a čakať, či ma nečapnú. Vy redaktori, keď vám tečie do topánok, rýchlo opúšťate stranícku líniu. O akú sumu by išlo?“

„Na začiatok miliónik a potom sa uvidí.“

„Tak to je už zaujímavé. No z tých tridsať percent musíš odrátať najmenej pätnásť percent na prevádzkové náklady. Cesta a hotel, to je to najmenej. Chlapci v NDR budú chcieť tiež niečo zarobiť a partia v Tuzexe detto. Lebo sám takúto veľkú transakciu nezvládnem.“

„S tým som rátal, ale pod pätnásť percent nejdeme. Jasné? A snaž to čo najskôr otočiť, aby sme stihli ešte nejaké kolo, lebo dlho takýto stav určite nepotrvá. Keď teraz nezarobíme peniaze, potom už neviem.“

* * *

V porevolučných časoch v roku 1989 a 1990 sa pre vekslákov, mafiánov a podobných podnikavcov otvorili nebývalé možnosti. V NDR, po jej pohltení Nemeckou spolkovou republikou, sa istý čas vymieňali tri východonemecké marky za jednu západonemeckú. Keďže jedna východonemecká marka sa dala kúpiť za tri koruny a za deväť korún človek vlastne dostal jednu západonemeckú marku, po prepočítaní bol čistý zisk jedenásť korún, lebo u nás sa predávala za dvadsať. Čiže za milión korún sa dalo takýmto spôsobom teoreticky zarobiť jeden milión dvestotisíc korún, a to už stálo aj za značné riziko, ktoré však vtedy až také veľké nebolo.

Tieto fakty Gubat dobre poznal. Veď sa z Nemecka vrátil len prednedávnom. Zarobil si nejaké peniaze, ale túto príležitosť chcel naplno využiť. Vo veksláckych kruhoch sa pohyboval už dlhší čas, aj keď bol naoko zamestnaný ako nočný strážnik. Platil si jedného penzistu, lebo kto za socializmu nebol zamestnaný, bol príživník a išiel za mreže.

Gubat, vlastným menom Peter Kvašnevský, pochádzal z rodiny, ktorá mala poľské korene. Jeho otec sa z Lodže priženil na Slovensko, a aj keď zakrátko potom zahynul pri autonehode, jeho kšeftárstvo synovi zostalo v krvi. Mal ťažký život, matka sa druhý raz vydala a otčim ho ktovieako v láske nemal. Preto sa nerád zdržiaval doma a jeho druhým domovom bola ulica. Vyučil sa za čašníka, ale rýchlo prišiel na to, že peniaze sa dajú zarobiť aj inak ako poctivou prácou. Kamaráti z mokrej štvrte ho priučili k veksláckemu remeslu. Osvojil si ho dosť rýchlo, a aj keď nepatril v tomto smere k špičke, v brandži sa tešil vážnosti. V tridsiatich piatich rokoch mal trochu väčšiu hlavu, preto tá prezývka Gubat, dobrosrdečná tvár, trochu menšia postava, pár kíl navyše, husté hnedé vlasy, modré oči ho robili na prvý pohľad dôveryhodným, čo pri svojej práci naplno využíval. Život sa s ním nehral, preto vedel byť neobyčajne tvrdý na tých, čo mu robili problémy. Hneď ho tak niečo nerozhodilo, ale trpezlivosť nebola jeho silná stránka. Napriek tomu, že mu chýbalo vzdelanie, bol inteligentný, bystrý, mal cit pre vhodný okamih a len tak sa niečoho nezľakol. Chodil v typickom veksláckom oblečení. Na hlave šiltovka, šušťiakové nohavice, bunda, tenisky a na páse ľadvinka. Ako vekslák mal fúru peňazí a vedel si ich aj užívať. Tušil však, že zlaté časy jeho remesla sa končia a bude sa musieť poobzerať po niečom inom.

Miky s Gubatom sa poznali od detstva. Boli rovnako starí a na Tehelnom poli hrávali od rána do večera futbal. Chodili spolu aj do jednej triedy. Miky mu dával odpisovať domácu úlohu, lebo on škole veľmi neublížil. Gubat zase držal nad ním ochrannú ruku, keď sa zomlelo niečo na ulici. Po vychodení základnej školy išiel každý svojou cestou, ale po pár rokoch sa ich priateľstvo opäť utužilo. Miky od neho kupoval bony, aby sa v Tuzexe mohol ohodiť, a on mu na revanš dohadzoval ľudí, ktorí od neho brali valuty či tuzexové poukážky. V takejto symbióze Miky ukončil štúdium žurnalistiky na Univerzite Komenského v Bratislave. Po promóciách nastúpil ako elév do redakcie Svet socializmu. Tu mal na starosti kultúru, pravda, zo začiatku najmä zháňal pre kolegov lístky do divadiel a na koncerty. Pritom nezabudol ani na Gubata. Napriek tomu, že mali rozličné povahy, ako aj spoločenské postavenie, vzájomne sa dopĺňali.

Miky si vždy dával záležať na tom, ako je oblečený, a z domu bol naučený na džentlmenské správanie. Rodičia totiž pochádzali zo starej prešporáckej rodiny, kde sa na dobrú vychovu veľmi dbalo. Otec pracoval na ministerstve zahraničných vecí ako tlmočník, mama bola lekárnička. Mikyho silnou stránkou bolo, že vedel ľudí vypočuť, nechal ich vyhovoriť sa, neskákal im do reči. To sa mu pri redaktorskej práci veľmi zišlo. Na druhej strane, keď pohár trpezlivosti pretiekol, reagoval nezvyčajne prudko. Neznášal primitívov ani vulgárnosť. Ľudí, ktorí ho nejako podrazili, si vryl do pamäti. Necítil voči nim nenávisť, ale aj po dlhých rokoch, keď sa s nimi stretol, spomenul si, čo mu urobili. Spoločnosť vedel zabávať historkami, slušne hral na klavíri a saxofóne a jeho spev sa dal počúvať, preto bol vítaný na každej párty či na firemných večierkoch. Blond vlasy, zelené oči, výška do stoosemdesiat, rímsky nos a zaujímavé povolanie urobili z neho atraktívneho partnera aj pre nežné pokolenie.

Napriek týmto rozdielnostiam sa Gubat a Miky výborne dopĺňali a darilo sa im. Teraz však dali sily dokopy, lebo tušili, že prišiel rok zlomu. Netrpezlivo čakali na pokyny a robili si plány do budúcnosti, keď to všetko vyjde... V hre bolo veľa, ale Miky Gubatovi veril. Nikdy ho nesklamal, a čo je u ľudí z jeho brandže vzácne, vždy dodržal slovo.

„Dobrý deň, prosím si pána Polanského.“

„Ešte neprišiel do redakcie. Kto ho hľadá? Pán Červeňan? Dobre, poviem mu, že vám má hneď zavolať. Áno, určite príde, lebo ho hľadá aj pán šéfredaktor.“

„Servus, pán generálny! Dúfam, že si mi volal pre ten náš kšeft, lebo od zajtra som nezamestnaný. Šéf ma vyhodil, vraj s mojou komunistickou minulosťou ma už v redakcii nemôže držať.“

„Tak sa na tú háveď vykašli. Však zistia, ako je to so slobodou tlače. Budú musieť písať, ako povie vydavateľ, a ak nie, pôjdu na dlažbu. Jemu o svojej predstave, ako majú noviny vyzerať, zas povedia hlavní inzerenti. Tak to bude aj u nás. Sloboda tlače, to je chiméra, ktorou teraz opíjajú ľud. My musíme myslieť na seba. Ja čakám každý deň výpoveď a stavím sa, že do týždňa tu už nebudem. Mám už dávno všetko zbalené, dôležité materiály skopírované a so sebou si zoberiem aj svoje kontakty. Som zvedavý, kto im zaistí nové. Západ nemá záujem o konkurenciu. Predpokladám, že do dvoch rokov skrachujú, ale to nás už nebude zaujímať. Teraz však k veci. Zajtra o jedenástej sa stretneme u mňa doma. Tu by to už bolo nebezpečné. Tvoj osud je v tvojich rukách. Ak to zvládneš, nestratíš sa, ak nie, radšej na to nemysli.

2. BALÍK NA SCÉNE

„Zapálim za teba veľkú hromničnú sviečku v dóme, ak sa ti všetko vydarí. Nemusím ti opakovať, že neúspech si nemôžeme dovoliť. Ja som odvčera na dlažbe, a tak na tvoj návrat budem čakať ako na spasenie.“

„Neboj sa, všetko som zariadil. Malo by to vyjsť. V našej brandži dlhodobejšia perspektíva nie je. Keď bude dovolený predaj aj nákup devíz, veľa miesta pre nás nezostane. Mám jeden nápad, ale o tom sa porozprávame, keď sa vrátim.“

Gubatova biela Lada 1600 sa vo voľakedajšom východnom Berlíne medzi trabantmi a wartburgmi ešte stále vynímala ako nedostupný sen. Spokojne zaparkoval pred bytom svojho obchodného partnera. Zatiaľ išlo všetko podľa plánu. Na hranici mal službu ich človek a teraz bude záležať už iba na Klausovi, ako a kedy mu za províziu odovzdá západonemecké marky. Poznali sa dlho. Od neho ešte pred zrútením obidvoch režimov kupoval západné marky a dobre na tom zarábal. Pravda, nikdy to nebola taká veľká suma. Preto bol zvedavý, ako zareaguje.

„Helo, Klaus, tak som tu a hlásim, že všetko prešlo bez problémov.“

„To som rád. Poď dnu, nech si niečo vypijeme a porozprávme sa čo a ako. Večer mám pre teba lístky do Paláca národov na Ein Kessel Buntes. Dnes tam bude vystupovať aj Cliff Richard a ďalšie hviezdy, môžeš si to užiť. Ja dnes nemôžem ísť. Musím rozhýbať našu akciu a ten človek tu bude len dnes, zajtra kamsi odlieta.“

„Dúfam, že nie aj s našimi peniazmi!“

„Neboj sa, je to overený človek. Nie je to žiadne béčko. Ak všetko pôjde, ako som to dohovoril, zajtra máš marky a môžeš to otočiť domov.“

„To by teda bolo super! Ešte mi povedz, akú spoločníčku budem mať večer. Mal si vždy dobrý vkus, dúfam, že ti zostal.“

„Neboj sa, Sandra je milé dievča. Je to pozornosť odo mňa, takže jej nič nedávaj. Zajtra poobede okolo piatej ťa tu čakám. Províziu desať percent si hneď odrátam, aby si nemal takú ťažkú tašku,“ dodal s úsmevom Klaus.

Gubatovi sa Sandra páčila. Bola to jedna zo študentiek, čo si popri štúdiu sem-tam takto privyrábali. Keďže vedel obstojne po nemecky, problém s konverzáciou nemal, ale večer si neužíval. Stále myslel na to, či všetko klapne, a na svoj dávny sen mať piváreň. U Klausa bol už o pol piatej. Chcel mať peniaze čo najskôr pri sebe a vydať sa na cestu. Podľa dohovoru ho tam už čakal jeho sprievod, lebo ísť len tak sám s vyše stojedenásťtisíc západonemeckými markami do sveta, na to bol až príliš opatrný. Kufor s dvojitým dnom zaplnený bežnými cestovnými vecami a darčekmi už na neho čakal. Pripravené peniaze pedantne poukladal na dno a kufor zavrel.

„Helo, Miky, hlásim príchod.“

„Všetko o. k.!?“

„Jasné! Kedy prídeš?“

„No, musíme dočkať do rána, veď je ešte len päť hodín, a dohodnúť stretnutie s priateľmi, nech im to tam hneď odnesiem.“

„Dobre, ja si pôjdem ľahnúť, a keď to bude aktuálne, príď, nech to máme za sebou.“

Ten je až taký dobrý? To som nečakal. Hovoril si v duchu. Keď dostanem svojich sedem a pol percenta, to mi hodí, v duchu rátal svoju províziu, deväťdesiattisíc korún. Ak uvážim, že mesačne som bral do štyritisíc aj s honorármi, tak za štyri dni som zarobil dvakrát toľko ako za celý rok. To je teda už iná káva, a keby sa to tak párkrát ešte otočilo... No radšej na to ani nebudem myslieť. Dobré veci netrvajú dlho.

„Haló, tu je Polanský. Je tam pán generálny riaditeľ Červeňan?“

„Nie, odvčera tu už nerobí.“

„Ďakujem, dovidenia!“

Darmo, prišlo aj naňho, pomyslel si a začal hľadať jeho domáce číslo.

„Ahoj, Rudi, mám zásielku. Kedy sa môžem zastaviť?“

„Tak to si pašák, že si to tak rýchlo zvládol. Sadaj do auta. Čakám ťa.“

„Som rád, že si ma nesklamal. Priatelia boli dosť skeptickí nad mojou voľbou, ale už je to za nami a môžeš čakať novú zásielku. Poď, teraz to musíme osláviť. Povedz chlapcom, aby ti auto odviezli domov, kľúče hodili do schránky a my si riadne vypijeme. Predstav si, že tie kurvy ma vyhodili ako prašivého psa. Včera ráno prišla delegácia VPN na sekretariát a povedali mi, že mám päť minút na to, aby som si zbalil veci a odišiel. Vraj som pre všeobecnú nedôveru a zlé riadenie podniku na hodinu prepustený. To, že im nechávam konsolidovanú fabriku s dobrým menom v zahraničí a v čiernych číslach, ich nezaujíma. Tak tomuto hovoria demokracia. Našťastie, kým sa oni rozhýbali, ja som si už archív a všetky dôležité veci dávno odniesol.“

Gubat sa do Berlína otočil ešte trikrát a s oveľa väčšími sumami. Potom sa však zlatá baňa skončila. O kšeft sa napriek všetkej diskrétnosti začal zaujímať všelikto, a tak sa súdruhovia zľakli. Miky bol zrazu v balíku, ale nevedel, čo ďalej. Do banky peniaze nechcel zaniesť, lebo sa bál, že sa ho opýtajú, odkiaľ ich má. Ako na zavolanie prišla malá privatizácia. Obchody, krčmy, kaviarne, reštaurácie sa v aukcii dali kúpiť za bagateľ, keď v tom človek vedel chodiť. Gubat mu navrhol, aby spoločne kúpili nejakú kaviareň či krčmu. Pozdávalo sa mu to. Kedysi sníval, že bude majiteľom kaviarne, kde by chodili ľudia z umeleckej brandže a on by ich pri vchode vítal, vypil si s nimi pohárik, oni by mu zaspievali, zarecitovali či prečítali niečo z nového románu a celé mesto by hovorilo o tom, čo sa zase dialo v jeho podniku. Vtom ako na zavolanie v novinách čítal, že Národná galéria vypisuje konkurz na prevádzkovanie svojho bistra. To by bolo ono, pomyslel si. Poloha v centre mesta, nádvorie, kde by sa mohli robiť koncerty, chodia tam ľudia, ktorí majú radi umenie... Je tam hneď vedľa cesta, je rušná takmer dvadsaťštyri hodín, ale to by hádam neprekážalo.

„Gubat, čo na to hovoríš? Ty niečo o týchto veciach vieš. Mne by sa tu páčilo.“

„Potrebujem čísla, koľko káv sa tu denne predá, aký je obrat, koľko treba investovať do zariadenia a na koľko rokov by sme dostali prenájom, a či by sme bistro mohli nakoniec aj odkúpiť, inak to nemá význam.“

„Viete, páni,“ ospravedlňoval sa riaditeľ, keď sa prišli po troch dňoch opýtať, či všetko platí, ako sa dohodli, „nakoniec sme sa rozhodli, že prevádzku do prenájmu nedáme. Je mi to ľúto, ale prihlásili ste sa iba vy, a tak sme to odpískali.“

„Miky, nič to, že nám to nedali. Z toho by sme asi nezbohatli. Ja som už vyhliadol jednu krčmu na Obchodnej ulici, ktorá pôjde do privatizácie. Tam sa bude dať ryžovať. Poď, ukážem ti ju.“

Typická putika. Smrad, špina, nafajčené, hostia poväčšine v montérkach, ale čašníci nestačili nosiť pivo. Hm, pomyslel si, tak toto nie. Krčmárom sa stať nechcem. Však v obleku by som sem ani nemohol vstúpiť. Kaviareň asi zatiaľ nechám bokom. Musím využiť svoje známosti a vymyslieť niečo, na čom sa dá zarobiť, a pritom ma to bude aj baviť.

„Gubat, máš asi pravdu, že tu sa dá dobre nabaliť či zbohatnúť, ale ja na takéto niečo nie som. Idem s tebou do toho, no nečakaj, že sem budem chodiť. Ak naozaj chceš, tak sa o krčmu budeš musieť starať sám. Samozrejme, o zisk, ale aj o stratu, sa budeme deliť, ako povieš. Keď to naozaj získame, potom sa dohodneme. Súhlasíš?“

„To som si mohol myslieť, že tu budeš ohŕňať svoj fajnový nos. Zapamätaj si, že najlepšie sa zarobí na prevádzke, kde sú minimálne nároky na hygienu, vybavenie, dopravu, neškolený personál a kde sú hostia stále pripití. Táto krčma spĺňa všetky tieto podmienky, a preto o ňu zabojujem. Zistil som, že pôjde do holandskej dražby, čo je pri mojich stykoch veľmi dobré. Vieš, to je taký systém. Do obálok dá každý záujemca svoju predstavu o cene a kto ponúkne najviac, toho to bude. Postarám sa, aby mi sem chlapci za určitý poplatok nepustili nikoho, kto by mi mohol konkurovať. Uvidíš, krčma bude naša!“

„Dobre, oznám mi dátum dražby a ja sa prídem pozrieť, ako to v praxi chodí, nielen o tom písať v novinách.“

Holandská dražba sa konala približne o šesť týždňov nato, čo si boli spolu obzrieť krčmu. Miky sa nenápadne, oblečený v texaskách a vo vetrovke, posadil do zadného radu a čakal, ako sa to vyvinie. Do miestnosti postupne prichádzali mladíci so zlatými reťazami okolo krku, s hlavami vyleštenými ako zrkadlo. Akýsi chlapík v obleku sa chcel dostať dnu, ale dvaja ho jednoducho nepustili. Začal sa rozčuľovať a čosi hovoril o práve byť na dražbe, ale jednoducho ho vyvliekli von a pohrozili mu, že ak sa vráti, už na svojich neodíde, a tak viac neprišiel. Krčmu nakoniec dostali za výhodných štyri a pol milióna korún. Miky sa stal podnikateľom. Hm, povedal si, nie je to zlý pocit niečo vlastniť, ale ja chcem niečo viac. Skočím za Červeňanom, možno mi niečo poradí.

„To nebol zlý nápad kúpiť tú krčmu. Určite to bude vynášať, ale, samozrejme, ty máš na viac. S kamarátmi ideme privatizovať nejaké podniky a potom budeme potrebovať reklamu, aby sme sa na trhu uchytili. Výhodne sme poskupovali aj kupónové knižky, a tak sa nám portfólio rozrastie. Založ si reklamnú agentúru, a ak budeš dobrý, dáme ti zarobiť, a to bude iné ako v krčme.“

„Vieš, že som o tom uvažoval? Veď ja neviem robiť nič iné, len sa živiť perom a vymýšľať si. Hneď zajtra pobežím na živnostenský úrad a vybavím si všetky náležitosti.“

Za mesiac už bol hrdým majiteľom Reklamnej agentúry Polanský. Prenajal si dve kancelárie v hoteli Holiday Inn na Bajkalskej ulici. Luxusne si ich zariadil, ale stále mu v nich čosi chýbalo. Keď si išiel variť kávu, prišiel na to. Sekretárka. Nemôže byť predsa bez sekretárky! Ako by to vyzeralo, keď niekto k nemu príde a on mu bude musieť variť kávu či nalievať whisky. Hneď stratí v očiach klienta kredit. Reklamná agentúra musí mať výstavnú sekretárku. Pravda, jeho baba bude musieť vedieť aj vybavovať korešpondenciu, telefónáty, mať primerané správanie... Ak Katke z redakcie Svet socializmu ponúknem dvakrát taký plat, aký má teraz, čudoval by som sa, keby to nezobrala. Veď dobre vie, že časopis v terajších časoch nemá perspektívu. Hneď jej brnknem, že ju pozývam na kávu, a pri tej príležitosti jej to navrhnem.

„Ahoj, Katka, ako sa ti páči v Holiday Inn?“

„Je to fajn hotel. Páči sa mi tu, no pre mňa je to tu trochu drahé, ale čo už narobím.“

„Možno by som ti vedel pomôcť,“ zatváril sa tajomne a čakal na jej reakciu.

„Ako to myslíš? Čo ma chceš vydržiavať?“ zasmiala sa a odpila si z Baileys, ktorý jej objednal.

„Nie si tak ďaleko od pravdy. Ponúkam ti prácu u mňa. Potrebujem sekretárku, myslím, že by si sa ku mne hodila. Dám ti nástupný plat tritisíc korún a potom sa uvidí. Čo na to hovoríš?“

„Ako tomu mám rozumieť, že k tebe? Čo si si založil firmu?“

„Uhádla si. Dovoľ, aby som sa ti predstavil. Som riaditeľ Reklamnej agentúry Polanský. Prenajal som si tu dve kancelárie. Poď, ukážem ti ich a potom mi povieš, či to berieš. Ty by si sedela na sekretariáte a ja budem v druhej kancelárii. Vybavovala by si poštu, písala faktúry, zariaďovala organizačné veci, varila kávu, starala by si sa o hostí, o archív, robila by si to, čo robíš aj v redakcii. Čo na to hovoríš? Berieš?“

„Ty si mi vyrazil dych. Odkedy by to malo byť? Čo najskôr? No neviem, či ma z redakcie pustia, zajtra ti zavolám, ale poviem ti, že za takýchto podmienok by som to brala.“

„Fajn, tak sme dohodnutí. Budem čakať na tvoj telefonát. Nejako si to však zariaď, lebo dlho čakať nemôžem. Agentúru chcem čo najskôr rozbehnúť.“

Takže od prvého ju uvoľnia. Tie tri týždne počkám. Je to sekretárka ako lusk. Pekná, mladá, však má len dvadsaťdva rokov, vie trochu po anglicky, výborne píše na stroji, a hneď ju tak niečo nerozhádže. Má skvelú postavu, krásne prsia, a ani nohy nemá na zahodenie. Na začiatok to naozaj stačí. Teraz si idem spísať všetkých kamarátov, aby som vedel, kde kto robí. Potom si urobím plán návštev a začnem pracovať, ale najskôr kúpim počítač, dozariaďujem kancelárie, keď Katka nastúpi, bude už všetko tip-top. Bude to pekná pálka, veď len komp ma vyjde na deväťdesiattisíc korún, k tomu kopírka, odkazovač, kožené kreslá na sekretariát, konferenčný stolík... No nehorí to až tak. Skočím ešte do Krymu za chlapcami z redakcie prezvedieť sa, čo je nové, a len tak nazriem do našej krčmy, aby som vedel, čo sa tam deje.

Večer, keď prišiel do svojho dvojizbového bytu, automaticky zapol televízor. S poslednou frajerkou sa nedávno rozišiel, a tak mal doma pokoj. S praním a so žehlením mal problémy, ale to vždy nejako vyriešil: buď dal veci do čistiarne, alebo zbalil na víkend nejakú babu, ktorá to všetko porobila. Mamu s tým už nechcel zaťažovať. Tento spôsob života mu vyhovoval. Nikto mu večer nepílil uši, kde bol a s kým, čo robil, prečo neprišiel na večeru... Vtom spozornel. Komentátor oznámil, že závod na vysávače na strednom Slovensku kúpili Japonci a jeho generálnym riaditeľom sa stal Ondrej Zápotočný. To nie je ani možné, pomyslel si. Veď to je môj kamarát z gympla. Ako sa ten tam dostal? To musím využiť. Hneď zajtra sa mu pokúsim dovolať a dohodnúť si návštevu. Som zvedavý, ako sa zachová.

„Haló, Ondro, to som ja, Miky Polanský. Pamätáš si ma ešte?“

„Samozrejme, veď čítam tvoje články. V poslednom čase si sa však nejako odmlčal. Čo môžem pre teba urobiť?“

„Rád by som sa u teba zastavil. Je to možné?“

„Mám to teraz šialene nabité, ale na spolužiaka si vždy nájdem čas. Pozajtra idem do Bratislavy na dva dni, večer by som mal mať trochu času. Čo hovoríš o ôsmej U zbrojnoša? Vyhovuje?“

„To by bolo fjn. Budeš mojím hosťom a už teraz sa teším, ako si pospomíname na staré časy. Tak sa maj a drž sa.“

3. PRVÉ ŤAŽKOSTI

Gubat sa činil. Bol vo svojom živle. Prvé dni sa len pozeral, ako to všetko beží, nič nehovoril, ale oto bol pozornejší. Po týždni oznámil personálu, okrem upratovačky, že všetkých prepúšťa pre kradnutie ana výplaty nech zabudnú.

„To ako myslíš!?“ skríkol naňho vrchný. My tu robíme ako blázni aty nás chceš na hodinu prepustiť abez výplaty!? Tak na to sa pozriem. Chlapi, podajme si ho! Nedáme sa len tak ľahko odrbávať!“ So zaťatými päsťami sa pohol knemu. Za ním váhavo vykročili ďalší traja chlapi. Tešil sa, ako mu jednu vrazí, on padne na zem, tam mu dá ešte jednu, apotom sa ho opýta, či si to nerozmyslel.

Gubat stakou situáciou počítal. Vedel otýchto ľuďoch svoje. Bleskovo vytiahol pištoľ, ustúpil krok dozadu azakričal:

„Kto sa ešte pohne, do toho strelím. Čo ste si mysleli, že sa dám od vás dobiť!? Okamžite vypadnite, lebo sa nepoznám. Koho tu ešte raz budem vidieť, ten si ma do smrti zapamätá. Banda jedna zlodejská!“

Prekvapene cúvli. Stým nerátali. Nakoniec odišli, vykrikujúcvyhrážky, že ešte spolu neskončili aon veru uvidí, že sa snimi neoplatí zahrávať. Anaozaj. Otri dni vtrhli do krčmy piati mladíci sbejzbalovými pálkami azačali všetko ničiť.

Stakou rýchlou reakciou nepočítal. Po telefonáte bleskovo vyrazil do krčmy, ale tam už našiel len spúšť avystrašených čašníkov. Od nich sa dozvedel, že mládenci si zajtra prídu po peniaze za to, že ho budú ochraňovať. Má si pripraviť dvadsaťtisíc korún, inak nech tam radšej už ani nechodí.

„Haló? Pišta? Potrebujem stebou súrne hovoriť. Kedy sa môžeme stretnúť? Večer ako obyčajne vKyjeve? Vďaka, platí.“

„Ahoj, môj starý kamarát, som rád, že ťa vidím.“

„Čo sa deje? Dávno si sa neukázal. Počul som, že si vbalíku akúpil si sakýmsi novinárom krčmu na Obchodnej. Je to pravda?“

„Je to tak amám stým problémy. Predstav si, že ma chce akási cudzia banda vypaľovať. Rozumieš tomu? Mňa! Preto som ti zavolal. Nechcem to preháňať, ale chlapci by potrebovali poriadnu priúčku, aby vedeli, ským majú do činenia. Helfneš mi?“

„Si jeden znás. Informovali ma, že sú to nejakí zápasníci zBiskupíc auž sa nejako veľmi rozťahujú. Chcel som to riešiť vnajbližšom čase, atak si mi vlastne prišiel vhod. Pošlem ti tam svojich vojakov, ktorí to snimi vybavia. Ty ich za to poriadne pohostíš abudeme vyrovnaní. Ja na kamarátov nezabúdam. Dúfam, že ani ty. Poriadok musí byť!“

„Ďakujem ti. Vieš, že umňa si kedykoľvek vítaný. Budem rád, keď sa aj spartiou zastavíš na pivečko.“

„Čau, Miky, teba som tu dnes nečakal, ale dobre, že si prišiel. Bude tu taký malý harmatanec. Prídu výpalníci, no ja som na nich prichystaný. Vidíš tých chlapcov pri okne? To sú vojaci od Pištu. Áno, toho mafiána, ktorý ovláda časť Starého Mesta. Je to môj kamarát zučňovky avždy, keď som potreboval, tak ma podržal. Netvár sa tak prekvapene. Vtejto brandži bez takýchto stykov neprežiješ. Oni ich naučia, ako sa ku mne majú správať, adúfam, že potom už budem mať pokoj.“ Len čo to dopovedal, do krčmy vtrhli starí známi.

„Kde máte šéfa!“ kričali na čašníkov už od dvier. „Ak nemá prichystané prachy, dostanete aj vy, aby vedel, že snami nie je žiadna zábava.“

Tí sa stiahli za pult ačakali, čo bude. Pištovi pištoľníci na nich zozadu skočili, akým sa spamätali, už ležali na dlážke. Dostávali jeden úder za druhým. Potom ich vyhodili na ulicu sodkazom, že ak chcú vmeste podnikať, musia sa najskôr ohlásiť uPištu, inak za seba neručí.

„Preboha, Gubat, čo to bolo?“

„Však som ti hovoril, že chceli odo mňa, teda vlastne aj od teba, peniaze za to, že ma budú ochraňovať. Pripravil som im preto malé prekvapenie. Dúfam, že sa to tým skončilo aže pochopili, kde je ich miesto.“

* * *

Krčma naozaj pekne vynášala, no až tak ho to netešilo. Vjeho kruhoch sa tým veľmi chváliť nemohol apozvať niekoho do Slovenskej krčmy, tak toto pohostinstvo premenovali, to už vôbec neprichádzalo do úvahy. Tešil sa na stretnutie sOndrejom. Sľuboval si od neho veľa. Zo začiatku určite potrebuje dobré PR, ato mu on urobí. Len tú zákazku musí dostať. Potrebuje ju, aby mal nejaké referencie aaby aj on doniesol do kasy nejaké prachy.

Uzbrojnoša sedel už polhodinu pred dohovoreným stretnutím. Nechcel riskovať, že by si nemali kde sadnúť. Zatiaľ si objednal len dve deci vína ačakal naňho. Ten napočudovanie prišiel presne.

„Ahoj, Ondro, to som rád, že ťa po toľkých rokoch vidím. Takmer si sa nezmenil, len tie vlasy ti akosi šedivejú.“

„To vieš, ja nežijem tak bezstarostne ako ty. Doobeda tlačovka, kde si dobre zaješ, potom obedík vKryme, niečo napíšeš avečer bohémske partie. To sa niekomu žije!“

„To si trochu prehnal, ale nesťažujem sa, aj keď ma zredakcie vyhodili. Porozprávaj mi radšej, ako budeš šéfovať vtej japonskej firme.“

„Vieš, oni majú ku všetkému úplne iný prístup. Prvé, čo sa rozhodli po dôkladnom prebratí firmy azavedení ich pracovných návykov urobiť, je zlepšiť svoj imidž, ateda aj fabriku. Preto som vypísal tender na PR akciu pri príležitosti vstupu spoločnosti na Slovensko. Chcem dostať firmu do povedomia širokej verejnosti, aby si domáci cenili možnosť unás robiť.“

„Konkurz si už uzatvoril? Ja mám totiž Reklamnú agentúru Polanský, s. r. o. arád by som ti to zorganizoval.“

„Hm, neviem, či sa to ešte dá, ale zavolám zajtra šéfovi marketingu, aby ťa oslovil aty ho budeš musieť presvedčiť osvojich kvalitách.“

„Ďakujem ti, Ondro, dúfam, že obstojím. Vbudúcnosti, keď budeš niečo potrebovať sreklamou, tak si na mňa spomeň. Teraz už nechajme robotu apoďme si niečo zaspievať ako za starých čias.“

Odva dni mu riaditeľ marketingu zOndrejovho závodu zavolal, že bude vBratislave amohli by sa stretnúť. Na schôdzku doniesol narýchlo vyrobený propagačný materiál, ktorý za veľa nestál. Čo sa dá robiť, povedal si vduchu, iný nemám, musím ho ohúriť aspoň rečami, ak sa dá.

„Pozrite sa, pán Polanský, ak by mi nedal príkaz pán generálny riaditeľ, nezavolal by som vám. Agentúra je viac-menej vybratá. Zajtra budeme mať vDome novinárov tlačovku. Ak vmédiách nebudú primerané výstupy, oslovím vás. Inak sa už nič nedá robiť. Škoda, že ste sa neprihlásili skôr. Možno by ste tender vyhrali, aj keď otom pochybujem, lebo predsa len ešte začínate aAndor and Konrád sú už na trhu nejaký piatok.“

Pozrime sa, aký je chlapec sebavedomý. Ten úškrn na konci stretnutia mu ešte pripomeniem. Bude prekvapený, keď na druhý deň po tlačovej konferencii zistí, že vmédiách skoro nič nevyšlo. To sa bude čudovať.

Press konferencia sa konala ako zvyčajne odesiatej doobeda. Miky tam už bol opol desiatej. Poznal sa so všetkými novinármi, čo tam prišli. Jedného za druhým ich oslovil akaždému sľúbil, že keď vjeho novinách nevyjde žiaden materiál ofirme Alta, dostane dvetisíc korún na ruku.

Bol to totálny výbuch. Na druhý deň potlačovke nebola vmédiách ovysávačoch vjaponskej réžii ani čiarka. To som zvedavý, hovoril si vduchu, kedy sa ozve. Dnes tu budem sedieť celý deň, aby nemal výhovorku, že ma nechytil.

Telefonát zAlty sa ozval až odva dni. Milý pán Mitický sa úctivo opýtal, či teda môže rátať sjeho službami aže vdohľadnom čase zavolá. Telefón však zostával hluchý. Keďže bol august, keď vpodstate všetky kšefty stoja, rozhodol sa vybehnúť na desať dní do Chorvátska kmoru.

Pekne opálený aoddýchnutý sa už tešil na svoje kreslo, kávičku araňajšie noviny. Od prvého septembra nastúpi aj Katka, takže bude mať zabezpečený úplný servis.

Hneď ako si sadol kstolu, pustil záznamník. Na jeho hrôzu sa zreproduktora ozval Mitického hlas. Odkazoval mu, že prvého septembra organizujú veľkú promo akciu na mestskom štadióne aod neho očakáva primerané výstupy vmédiách. Amám, čo som chcel. To ma riadne dostal. Nemôžem sa vyhovárať na to, že som len teraz prišiel zdovolenky avagentúre som sám. Nedá sa nič robiť. Musím hrať vabank. Uvedomil si, že ak na štadión dostane televíziu, má napoly vyhraté. Našťastie vredakcii spravodajstva robil jeho bývalý kolega.

„Servus, Karol! Mám ktebe jednu prosbu. VAlte, vieš, vtej firme, čo ju kúpili Japonci, robia veľkú PR akciu. Potreboval by som, keby si tam prišiel niečo natočiť. Ako to vidíš? Jasné, na mieste sa dohodneme. Môžeš sa na to spoľahnúť.“

Fajn, teraz zavolám do Slovenského rozhlasu Jurovi, nech mi niekoho pošle. VTASR nebudú problémy ado ostatných novín napíšem správu areportáž ja. Bol by vtom čert, keby to nevyšlo. Hlavné je, aby prišla telka, lebo na Karola sa nedá veľmi spoľahnúť. Ak príde, mám prvú veľkú akciu vsuchu.

Ráno bol hore už ošiestej. Rýchlo sa oholil, niečo zjedol apred siedmou už sedel vaute. Do mestečka neďaleko Žiliny je predsa skoro dvesto kilometrov amusí tam byť včas. Opol desiatej už pil sOndrejom aMitickým kávu. Ten sa ho vypytoval, ako bolo na dovolenke, kedy sa vrátil aaké médiá zabezpečil ači televízia naisto príde. Miky sa snažil tváriť presvedčivo, ale veľmi mu to nešlo.

„Mitický, už to nechajte. Ja poznám pána Polanského už pár rokov anaňho sa vždy dalo spoľahnúť. Verím, že aj teraz bude všetko tak, ako má byť, nie ako minule po tej slávnej tlačovke, keď sa vmédiách neobjavila ani bodka. Inak by som ho neodporučil. Poďme sa pozrieť von. Tí Japončíci chcú všetko na milimeter presne apre improvizáciu, čo je unás takpovediac národný šport, nemajú ani za mak pochopenia.“

Ak všetko nevyjde nachlp, hovoril si vduchu, tak strápnim Ondra, atu si už ani nepípnem, nehovoriac otom, ako ma všade Mitický ohovorí. Potreboval si vypiť, upokojiť sa. Uvedomoval si, čo všetko môže stratiť. Ospravedlnil sa azašiel do VIP miestnosti dať si vodku. Tá má tú výhodu, že nepáchne, na rozdiel od ostatných drinkov. Keď vychádzal von, zbadal, ako prichádza auto Slovenskej televízie. Tak, Mitický, vyhral som, povedal si pre seba, aišiel privítať Karola. Celá akcia bežala ako naprogramovaná, už sa čakalo len na večerné Televízne noviny. Miky sa vduchu modlil, aby sa vo svete nestalo niečo výnimočné, čo by šot zakcie vytlačilo zo správ. Spravodajstvo sa začalo vJaponsku.

„Že by to vysielali aj Japonci? Hm, to by bol parádny kúsok,“ poznamenal naoko žartovne Mitický.

„Á, už sme preskočili na pevninu,“ poznamenal ktosi, keď hovorili čosi oVladivostoku. Potom nasledovali správy zMongolska, Moskvy, Ukrajiny. Miky nervózne pozrel na hodinky. Ochvíľu sa správy končia, aak do dvoch minút nezačne bežať ich šot, je koniec.

„Teraz musíme prísť na rad my,“ ozval sa opäť Mitický. „Som zvedavý, či dodržia zemepisný postup.“

Vsále sa pár ľudí zasmialo, ale Ondrej sa čoraz viac mračil. Spýtavo pozrel na Mikyho, keď sa vtom začala reportáž zo štadióna. Vpozadí firemného loga bolo vidieť generálneho riaditeľa vrozhovore sKarolom.

Po skončení reportáže sa ozval potlesk aon vedel, že štart vreklamnej brandži sa mu vydaril nad očakávanie.

* * *

Mikyho starý priateľ aspolužiak Dano Cemada bol bankár. Vzhľadom na to, že jeho otec bol vplyvný človek, po absolvovaní Vysokej školy ekonomickej nastúpil do Československej obchodnej banky vPrahe. Odtiaľ sa mu podarilo dostať na stáž do pobočky vLondýne. Keď sa vrátil domov, bol veľký šéf. Takých ako on bolo na Slovensku málo. Raz sa náhodne stretli kdesi na nejakej akcii adohodli sa na stretnutí. Tak teraz je čas, povedal si, aby som skočil za Danom. Tie naše podnikateľské aktivity mi takmer vyprázdnili účty. Aj keď krčma slušne vynáša, ale ja chcem robiť biznis vreklame aspojenie sbankárom by mohlo byť to správne, veď vmédiách najviac inzerujú banky.

Dano bol odjakživa tak trochu exot. Bol máličko pri sebe, ale tú váhu si udržiaval. Mal asi stosedemdesiatosem centimetrov, trochu väčšiu hlavu,čierne vlasy, hrával na klarinete, keď pri tabuli odpovedal ana niečo prišiel, buchol si dlaňou do čela atrieda mu sradosťou počítala, koľkokrát to urobil. Odpovede väčšinou zvládal, ale prímus triedy nebol. Napriek jeho svojskému humoru aimpulzívnej povahe bol medzi kamarátmi obľúbený. SMikym cez prestávku chodili okolo školy ahovorili si, ktoré predmety majú už zavesené na klinci ačo ich ešte čaká. Po maturite sa ich cesty rozišli, ale keď Miky zavítal do Prahy, sem-tam si dali zopár pív. Keď odišiel do Londýna, nadlho mu zmizol zočí.

„Dano, tu je Miky. Čo hovoríš na večeru vo Francúzskej reštaurácii vhoteli Devín? Kedy? Tak napríklad zajtra oôsmej. Pozývam ťa.“

„To by šlo, ale upozorňujem ťa, že nejem málo apijem veľa. Ešte trváš na pozvaní?“

„Vidím, že humor ťa neopúšťa, takže sa už teším na stretnutie, ty stará vojna.“

„Tak vitaj, rád ťa vidím! Dáme si na úvod francúzsky koňačik?“

„Vidím, že sa cítiš pri peniazoch. To som rád. My bankári milujeme bohatých ľudí, čo nám dávajú peniaze. Zrejme ani ty nevieš, čo snimi. Za mierny úplatok adobrý úrok ti niečo poradím.“

„Vidím, že sa dôsledne držíš hesla – time is money. Navrhujem, aby sme si najskôr pripili na naše stretnutie, pospomínali na staré časy, dobre sa najedli apotom si pri fľaške bordeaux povieme, ako si vzájomne pomôžeme.“

„Vidím, že na to ideš sofistikovane achceš ma pripraviť okopu peňazí. Mám rád ľudí, čo sa vedia oseba postarať. Musím povedať, že som sa výborne najedol. Najmä ten bažant na víne bol vynikajúci, aj krevety ako predjedlo výborne zapadli do jedálneho lístka. Prišiel si trochu po funuse, ale môžeš ukázať, aký si borec, keď nám vybavíš reklamu vSlovenskom rozhlase. Práve dnes nám ju zamietli pre naplnenie vysielacieho času. Ak to zvládneš, potom ti ponúknem možnosť zúčastniť sa na reklamnej kampani na kupónovú privatizáciu. Naša banka by chcela zcelkového koláča uchmatnúť poriadny kus atebe by sa tiež niečo ušlo. Takže ak zajtra prídeš za mnou, že si pre nás, teda Slovakbank, vybavil vysielacie časy, budeme sa baviť aj okupónke.“

Keď si po návrate domov vdobrej nálade nalial ešte pohárik whisky, uvažoval, ako to zajtra zariadi. Juraj už vrozhlase nie je. Ako jedného zhlavných protagonistov Komunistickej strany ho vyhodili medzi prvými, ale nestratil sa. Robí šéfa vakomsi novom rádiu, no to mi teraz nepomôže. Uvidím, aká je tam teraz zostava, apodľa toho sa zariadim. Musím to zvládnuť. Takáto príležitosť sa mi viac nenaskytne.

„Dobrý deň prajem, som Mikuláš Polanský amám Reklamnú agentúru Polanský. Môžem hovoriť svaším šéfom?“

„To máte šťastie, že ste ho neohlásený zastihli. Obyčajne tu má vo dne vnoci frmol, dostať sa knemu nie je len tak.“

„Chcete si do konca tohto mesiaca objednať časy za dvestotisíc pre Slovakbank? Tak to sradosťou urobím. Včera tu bol ich PR manažér. Bol taký arogantný, že som ho vyhodil. Myslel si, že ma so svojou ponukou ohúri aže sa môže správať, akoby mu rozhlas patril. To sa budú niektorí ľudia vbanke diviť, keď za nimi prídete shotovou vecou. Vy sa mi páčite. Pekne nahodený vobleku anie vtexaskách, viete sa správať, dievčatám donesiete bonboniéru amne hneď nestrkáte pod nos províziu. Myslím, že naša spolupráca má perspektívu.“

Keď prišiel za Danom svybavenou objednávkou, nechcel tomu veriť. Pokladal ich PR šéfa za mimoriadne šikovného abol presvedčený, že Miky to nezvládne.

„Klobúk dolu pred tvojimi schopnosťami,“ rozhovoril sa Dano. „Neveril som, že to vybavíš. Presvedčil si ma, atak na predstavenstve nebudem mať problém oznámiť, že tvoja agentúra sa dodatočne zúčastní na tendri vrámci kupónky na letákovej akcii. To znamená, že mi musíš dať do troch dní ponuku na výrobu dvestotisíc letákov, ich distribúciu vBratislave, Nitre, Banskej Bystrici, Žiline, Prešove avKošiciach aza aký čas to zvládneš. Išiel by si do toho?“

„Jasné. Odchádzam aodva dni ti prinesiem najlepšiu ponuku.“

* * *