Kristína Pavelková

Takmer dokonalý muž 

(ukážka)

Román o láske, ktorej sa do cesty postaví zločin

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Kristína Pavelková, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2015
Design © Marta Blehová, 2015
Jazyková úprava Sylvia Sachs
470. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-485-1 (brož.)
ISBN 978-80-8114-486-8 (ePub)

Kapitola 1

Lenke skončila služba a ona sa v lekárskej izbe prezliekala z bieleho plášťa do civilu. Vyslobodila dlhé hnedé štice vlasov z gumičky, dlaňou si prešla po unavených modrých očiach, pozdĺž úzkeho nosa až k plným červeným perám. Zo skrinky vzala koženú kabelku, prehodila si ju cez plece a zberala sa na odchod. Práve vtedy sanitka priviezla ženu po autonehode. Hneď vybehla na chodbu a nasledovala doktora Kelera do operačnej sály. Bolo treba rýchlo konať. Záchranári vraveli, že zišla z cesty a narazila. Bol to čelný náraz do stromu na rýchlostnej ceste R1. Oblečenie mala takmer celé od krvi. Poranenia boli vážne. No najvážnejšie bolo vnútorné krvácanie, ktoré sa doktor Keler so svojím tímom snažil zastaviť.

„Sestra, podajte mi svorku. Neviem zastaviť masívne krvácanie z brušnej dutiny,“ povedal doktor Keler s obavou v hlase. Na operačnom stole ležala mladá žena, mala okolo tridsiatky. Okolo nej pobehovali dve zdravotné sestry a plnili požiadavky doktora Kelera, ktorý viedol operáciu, asistovala mu Lenka. Obaja robili všetko preto, aby im pacientka nevykrvácala na operačnom stole. Najbližšie minúty budú rozhodujúce.

„Odstávanie,“ skríkol nahlas cez rúško, ktoré mal na ústach.

„Kliešte.“ Jeho hlas zdúpnel a dych sa zrýchlil. No jeho ruky zostali pevné, bez náznaku chvenia.

„Doktor Keler, pulz prudko klesá,“ pozrela na neho zdesene Lenka. Obávala sa najhoršieho.

„Zástava srdca.“

„Rýchlo defibrilátor.“

„Strácame ju.“

„Nabíjam.“

„Pulz?“ Činnosť srdca stále nenaskočila. Doktor Keler nabil defibrilátor a skúšal to ďalej.

„Žiadny pulz.“

„Doktorka Kelemenová, ustúpte,“ vyzval ju Keler a priložil kovové platne žene na hrudník. V sále nastalo neznesiteľné ticho, všetci si uvedomovali vážnosť situácie.

„Nereaguje. Nabiť na dvesto.“ Oživovanie trvalo viac ako pätnásť minút, šanca sa stále zmenšovala.

„Smrť nastala o dvadsiatej druhej hodine a tridsiatej piatej minúte.“ Prstami privrel žene viečka a zložil si biele rúško z tváre.

„Mrzí ma to,“ smutne povedala, keď si aj s doktorom Kelerom umývali ruky po operácii. Lenka cítila úzkosť, ktorá ju premkla vždy, keď im na operačnom stole zomrel pacient. S tým sa jednoducho nedá vyrovnať. Nikdy.

Keler videl, že to Lenku trápi, a tak sa ju snažil upokojiť. „Nevyčítajte si to, Kelemenová. Urobili sme, čo sa dalo. Jej zranenia boli príliš vážne.“ Sňal si z hlavy jednorazovú bielu čiapku. Doktor Keler mal tesne po päťdesiatke. Napriek tomu, že patril k najlepším lekárom v tejto súkromnej nemocnici, nepodarilo sa mu život ženy zachrániť. Pôsobil trinásť rokov vo Švajčiarsku, kde pracoval so špičkovými chirurgmi. Keď mu jeho spolužiak a zároveň dobrý priateľ doktor Toman oznámil, že otvára súkromnú kliniku a s ním ráta ako s primárom chirurgie, presťahoval sa späť do Bratislavy. Je jedným z najlepších chirurgov na Slovensku. Pre jeho skúsenosti a lekársku prax ho pozývajú prednášať na lekársku fakultu a rôzne medzinárodné konferencie. Pracovať v tíme tohto špičkového, uznávaného chirurga, je česť pre každého lekára, tak ako aj pre doktorku Lenku Kelemenovú, ktorá je už štyri roky súčasťou jeho tímu.

„Viem, nemám to brať osobne...“

„Lenka, odviedli ste skvelú prácu. Som rád, že vás mám v tíme. Ste veľmi dobrá chirurgička, len to príliš prežívate.“ Kútiky úst sa mu letmo zdvihli.

„Ďakujem za vašu dôveru, veľmi si to vážim.“ Jeho slová boli po dnešku ako balzam na jej ubolenú dušu. Vždy ťažko znášala smrť pacienta. Po tom, čo sa stalo na operačke, by sa najradšej zavrela do izby a nevyšla aspoň pár dní, no doktorove slová ju opäť povzbudili. Vedela, že smrť patrí k jej práci.

„Zvládnete to oznámiť rodine?“ snažil sa zistiť. „Ja musím ešte vypísať lekársku správu.“

„Samozrejme.“ Zhlboka sa nadýchla. Aj keď sa snažila byť navonok silná, vnútro sa jej chvelo.

Lenka kráčala po nemocničnej chodbe osvietenej bielymi neónovými svetlami. Všade bolo ticho. V hlave sa snažila utriediť vety. Hľadala vhodné slová. V takejto situácii sú slová zbytočné, tá bolesť sa nedá zmierniť ničím. Oznámiť rodine smrť ich blízkej osoby bolo pre ňu vždy to najťažšie. Tentoraz to musela oznámiť ona.

Na chodbe sedel mladší muž, mohol mať niečo po tridsiatke, dlhšie, husté vlasy, jeho tvár mala ostré črty, pôsobil, že sebavedomie mu nechýba, podupkával nohou o podlahu. Predstúpila pred neho.

„Vy ste rodina pani Sone Révayovej?“ chcela sa uistiť.

„Ja som jej manžel, Andrej Révay.“ Postavil sa zo stoličky. „Čo je s ňou?“ Jeho hlas bol rázny, necítila v ňom obavu, strach o život blízkej osoby.

„Myslím, že by ste si mali sadnúť, pán Révay,“ povedala, ukazujúc na tvrdú nemocničnú stoličku. Aj keď bol relatívne pokojný, musela predvídať, a preto ho radšej poprosila, aby si sadol. Poslúchol a skĺzol na modrú stoličku. Aj keď navonok vyzerala byť silná, jej vnútro kričalo. Nahlas sa nadýchla.

„Čo sa stalo?“ Jeho hlas znel inak, už v ňom počula obavu. Uprene na ňu hľadel. Akoby začal tušiť, že s jeho ženou niečo nie je v poriadku. Lenka sa tvárila vážne, nebolo jej všetko jedno, horúčava jej zaliala trasúce sa telo. V rukách pevne zvierala dosky s lekárskou správou, aby aspoň trochu utlmila tras svojich rúk.

„Tak čo je s mojou ženou?“ vykríkol a vyskočil zo stoličky. Stále si nepripúšťal možnosť najhoršieho, bol si istý, že jeho manželka nie je v ohrození. No Lenkine slová v ňom postupne vyvolávali obavu, ktorá sa zmenila na skutočnosť.

„Prosím, upokojte sa.“ Letmo sa dotkla jeho ramena. „Pani Révayová mala silné vnútorné krvácanie, ktoré sa nám, bohužiaľ, nepodarilo zastaviť.“ Sklonila hlavu, nedokázala mu hľadieť do očí, keď mu oznamovala najhoršiu správu v jeho živote – že prišiel o svoju milovanú manželku.

„Ona zomrela?“ skočil jej do reči.

Nestihla už povedať nič viac a muž sa zrútil na zem.

„Kde som? Čo sa stalo?“ spýtal sa Andrej doktorky Kelemenovej, keď kontrolovala jeho funkcie. Zjavne si nevedel spomenúť, čo sa stalo a kde je. Bolo to normálne po šoku, ktorý prekonal. Lenka sa zahľadela do jeho zdravotnej karty, ktorá visela na čele postele.

„Ste v nemocnici. Na chvíľu ste stratili vedomie.“ Nechcela ho opäť vyľakať, keď sa jej ho konečne podarilo upokojiť liekmi. „Teraz si odpočiňte, dali sme vám niečo na upokojenie.“ O smrti jeho ženy sa viac nezmienila, nechcela ho opäť vydesiť a zhoršiť tak jeho stav.

„Prosím, povedzte mi, čo sa stalo.“ Chytil ju za útlu ruku a pohybom naznačil, aby si sadla vedľa neho.

„Nemali by ste sa teraz namáhať. Radšej si oddýchnite.“ Sadla si k nemu na posteľ.

„Musím to vedieť. Čo je s mojou ženou?“ Jeho hlas bol pomalý a pokojný. Lieky zabrali.

„Nepamätáte sa?“

„Spomínam si len, že ju odviezla sanitka. Mala nehodu.“

„To je normálne po tom, čo ste prežili. Nemusíte sa báť, tu sa o vás postaráme,“ snažila sa o náznak úsmevu.

„Neviem si spomenúť, čo sa stalo potom, tu, v nemocnici.“ Snažil sa premýšľať. „Povedzte mi, čo sa jej stalo?“ hlasno naliehal.

„Vaša žena mala rozsiahle zranenia a operáciu, bohužiaľ, neprežila. Je mi to veľmi ľúto.“ Uprene mu hľadela do očí.

„Prečo?“ Jeho oči sa zaliali slzami. Jeho telo si pomaly začalo uvedomovať a prijímať stratu, ktorú prežil.

„Je mi to tak ľúto.“ Pohladila ho po ruke. Nevnímal jej hlas ani dotyk jej ruky. Jeho myseľ zaplavili spomienky na jeho ženu. Prečo musela odísť práve ona? Kládol si otázky, na ktoré nepoznal odpoveď.

„Prečo ste ju nezachránili? Prečo?“ Vyslobodil si ruku z jej dlane, jeho vyčítavý pohľad sa vryl hlboko do jej vnútra.

„Robili sme, čo sa dalo, ale vnútorné poranenia boli rozsiahle. Operoval ju najlepší chirurg v tejto nemocnici, na Slovensku. Verte mi, keby bola šanca, určite by sme ju zachránili,“ snažila sa ho upokojiť, no jej slová boli zbytočné, k Andrejovi sa nedostali. Cítil prenikavú bolesť zo straty najbližšej osoby, o ktorú navždy prišiel.

„Choďte preč. Chcem byť sám,“ skríkol nahlas.

„Dám vám ešte niečo na upokojenie.“

„Nie. Choďte preč.“

„Je mi to ľúto, prepáčte.“ Vedela, že žiadne slová ani skutky nepomôžu. Zavrela biele dvere na jeho izbe.

Lenka na tejto klinike pracovala štvrtý rok. Po škole si našla prácu v štátnej nemocnici, no keď sa jej naskytla príležitosť pracovať na súkromnej klinike, ktorá patrila v Bratislave k najlepším, neváhala ani minútu. Už od strednej školy túžila byť chirurgičkou a zachraňovať ľudské životy. No nie vždy sa jej práca končila šťastne. Smrť pacienta zakaždým niesla zle. Aj po niekoľkoročnej praxi v nemocnici ju smrť pacienta zasiahla, akoby patril do jej rodiny. Našťastie sa so smrťou nestretávala tak často, no keď sa to stalo, bolo to o to ťažšie. To, že denne zachraňovala ľudské životy, ju poháňalo vpred a nedovolilo poľaviť. To bola pre ňu náplasť, ktorá jej pomáhala vyrovnať sa so smrťou pacienta.

Otvorila svoju skrinku v lekárskej izbe a z veľkej koženej kabelky vybrala mobil. Medzi poslednými volanými číslami našla Alicino číslo, zavolala jej. Alica bola jej najlepšia kamarátka už od základnej školy. Aj keď si vybrali každá iný smer v živote a každá išla na inú vysokú školu, stále ostali v kontakte. V prvom ročníku si spolu prenajali menší trojizbáčik blízko centra. Obe boli slobodné, a preto aj po rokoch bývali spolu v jednom byte, aj tak obe väčšinu času trávili v práci. Aliciným snom už od základnej bolo odhaľovanie zločinov a ich páchateľov, neznášala bezprávie, krivdu a vždy do posledného dychu bránila spravodlivosť. Právnickú fakultu skončila s červeným diplomom a hneď po škole dostala miesto na prokuratúre. Po niekoľkých rokoch sa z nej stala prokurátorka. Vždy tu boli jedna pre druhú, v tých najhorších chvíľach si boli navzájom oporou a vedela, že ani tentoraz ju neodmietne.

„Ahoj, Ali. Dúfam, že som ťa nezobudila.“ Pozrela na strieborné hodinky na zápästí, bolo niečo po jedenástej.

„Ahoj, Leni. Nie, nezobudila si ma. Vieš, že ty mi môžeš zavolať kedykoľvek.“ Zívla.

„Práve sa prezliekam a odchádzam z nemocnice.“

„Služba ti skončila pred niekoľkými hodinami. Čo sa stalo?“ spýtala sa, pretože vedela, že večer po pracovnej dobe ostáva v práci iba vo vážnych prípadoch.

„Áno, ale dnes to bola výnimka. Práve preto ti volám,“ snažila sa jej naznačiť, čo sa stalo, ale ona jej opäť skočila do reči.

„Čo sa stalo, Leni?“

„Počkáš ma? Do polhodinky som doma.“

„Samozrejme. Otvorím víno.“

„Ďakujem.“

Vyzliekla svoj biely plášť a nemocničnú uniformu. Dnes tu spolu s jej pracovnou rovnošatou neostali aj jej pracovné problémy. Niesla si ich domov. Potrebovala sa niekomu zdôveriť. Vedela, že Alica ju nikdy nesklame. Cez ramená si prehodila dlhý, pletený kardigan a ponáhľala sa na parkovisko pred klinikou. Vonku bola tma, chladný vietor sa zaprel do Lenkiných dlhých vlasov a rozfúkal ich na všetky strany. Cítila, ako sa jej chladný vietor zabára do kože. Dnešné počasie bolo ako z učebnice, presne také, ako sa na bláznivý apríl patrí.

Lenka zaparkovala svoje čierne Audi pred nízkou trojposchodovou bytovkou. Prostredie bolo upravené, veľa zelene a ticho, aj keď boli blízko centra. Presne preto si obidve byt obľúbili, hneď ako ho po prvý raz uvideli.

„Prepáč, že meškám,“ kričala Alici už z chodby, keď si vyzúvala svoje vysoké kožené čižmy.

„Nič sa nedeje. Krátim si čas filmom. Práve je to v najlepšom.“

Prešla po chodbe s dlhým rustikálnym zrkadlom, otvorila dvere na izbe a položila svoju kabelku na tmavé parkety. Izba bola útulná, zariadila si ju presne podľa svojich predstáv. Uprostred ležala obrovská kovaná biela posteľ. Pred ňou, na fuksiovom koberčeku s vysokým vlasom, ležala biela kožená taburetka. Celú izbu rozžiarila hnedo-zlatá tapeta s jemným vrúbkovaným vzorom. Oproti sa týčila vstavaná skriňa. Lesklá, biela, nie celá, iba jedny posuvné dvere, tie druhé boli fuksiové, tiež lesklé. Keď vošla do obývačky, pohľad jej skĺzol na Alicu, ktorá uprene hľadela do veľkej čiernej plazmy. Posadila sa vedľa nej na pohodlný biely kožený gauč, ktorý lemoval celú stenu a končil zalomením pod oknom. Na sklenom stolíku pred sedačkou boli vo farebných miskách nasypané olivy, oriešky, čipsy a malé cookies sušienky.

Alica si dlaňou uhladila prameň svetlých vlasov, pokrčila špicatý nos posiaty pehami a rukou načrela do misky so slanými orieškami. Pootvorila úzke pery a zopár si ich hodila do úst, pohľad mala stale upretý na obrazovku.

„Dnes som mala ťažký deň,“ povzdychla si Lenka a ruku ponorila do misky s čipsami. Hodila si zopár do úst.

Z jej smutného a unaveného hlasu Alica hneď vytušila, že potrebuje podporiť, a tak rýchlo odtrhla zrak od televízora. „Počúvam. Som tu pre teba. Čo sa stalo?“ Hodila si do úst slané čipsy.

„Naliala by si mi víno, prosím? Potrebujem si vyčistiť hlavu,“ natrčila vysoký pohár pred Alicu.

„Samozrejme. Niečo sa stalo.“ Naliala jej do polky pohára a sebe doliala tiež. „Len už rozprávaj. V telefóne si znela smutne.“

„Dnes mi zomrela pacientka.“ Odpila si poriadny hlt. „Už mi skončila služba, a vtom priniesli ženu okolo tridsiatky. Ťažká autonehoda.“

„Panebože. Musí to byť pre teba ťažké.“ Vystrela ruky dopredu a ovinula ich okolo Lenkiných pliec.

„Veď vieš, ako smrť pacientov stále prežívam. A ešte k tomu bola v našom veku.“ Po chrbte jej prebehli zimomriavky.

„To je strašné.“

„Keď sme vyšli z operačky, doktor Keler ma požiadal, aby som to oznámila rodine. Myslela som, že to nezvládnem. Keď som prišla do čakárne bol tam jej manžel.“

„Ako si to zvládla? Ani si nechcem predstaviť, čo musel v tej chvíli prežívať,“ vzdychla nahlas.

„Keď som ho tam videla, celá som sa roztriasla.“ Hlas sa jej aj teraz zachvel. „Snažila som sa oznámiť tú správu čo najcitlivejšie. Najprv nedokázal uveriť, že jeho žena je mŕtva. A keď precitol, tak skolaboval a odpadol.“

„Čo?“

„Nečudujem sa mu. Musela to byť veľká rana. Jeho žena zomrela tak náhle. Veľa ľudí nedokáže uveriť, že ich blízky je mŕtvy. Navyše bola mladá, mala len tridsaťjeden.“

„Preboha,“ Alica sa zháčila, „veď mala len o rok viac ako my. A on je v poriadku?“

„Áno, je. Bola to len chvíľková slabosť. Pichli sme mu sedatívum a jeho stav sa zlepšil. Až kým som za ním znova neprišla, potom, ako sa prebral.“ Hľadela do tmavého okna so zatiahnutými žalúziami a v očiach sa jej zaleskli slzy.

„Ako to myslíš?“ zvedavo na ňu hľadela Alica.

„Prišla som za ním do izby, aby som skontrolovala jeho stav predtým, ako odídem domov, stále nevedel, čo sa vlastne stalo. Ten pád spôsobil, že si na to, čo som mu oznámila, nevedel hneď spomenúť. No postupne začal precitať a uvedomovať si, čo sa vlastne stalo.“

„Ako zareagoval?“ Hodila si do úst dve slané olivy. Uprene na ňu hľadela a s napätím čakala, čo jej povie ďalej.

„Vyhodil ma z izby. Nechcel, aby som mu pomohla, chcel byť sám so svojím smútkom.“

„To bude jeden z tých vašich odporne bohatých a namyslených klientov.“ Kliniku, na ktorej pracovala Lenka, naozaj navštevovali ľudia, ktorí si mohli dovoliť nadštandardnú starostlivosť a súkromie, ktoré im zaručene poskytovala.

„Nie, jeho reakcia v tomto stave bola úplne normálna. Bola to reakcia na šok, ktorý prežil. Až vtedy si uvedomil, že stratil svoju ženu.“ Nahla sa nad stolík a naliala si biele víno. „Nalejem aj tebe?“ Neodpovedala. Len prisunula pohár a hlavou naznačila súhlas.

„Čo si urobila? Odišla si?“ opýtala sa Alica, len čo si odpila.

„Áno, odišla. Potreboval pokoj a moja prítomnosť ho rozrušovala.“ Tiež si odpila poriadny hlt. „Časom sa s tým vyrovná.“

„Páni. To je silné aj na mňa, čo sa v práci stretávam so všelijakými zločincami.“ Zahryzla do zelenej olivy. Alica bola prokurátorka, denne sa potýkala s rôznymi zločincami, aj keď nie vždy osobne, ale aj tak si jej práca vyžadovala istý odstup a pevné nervy. Tie jej určite nechýbali. Bola vynikajúca. Mala výsledky, už od vysokej, keď nastúpila ako začínajúca právnička na prokuratúre, bola zvyknutá pracovať od rána do večera, bola cieľavedomá. Súkromný život takmer nemala. Boli dni, keď chodievala domov po desiatej večer a potom ešte dlho po polnoci študovala spisy a pracovala na prípadoch aj doma. Preto povýšenie na seba nenechalo dlho čakať. Vždy chcela pomáhať bezbranným a nastoľovať spravodlivosť. Aj ona bola slobodná, rovnako ako Lenka, nemala žiadne záväzky a rovnako všetok čas obetovala práci. V tomto boli rovnaké, no ich povahy boli rozdielne. Zatiaľ čo Alica bola silná a rozhodná, Lenka bola citlivá. Niežeby jej chýbalo sebavedomie, ktoré Alica mohla rozdávať, ale všetko prežívala viac srdcom.

„Dnes bol naozaj dlhý a ťažký deň,“ nahlas vzdychla Lenka.

„Ešte si mi nepovedala, či bol fešák,“ uškrnula sa, akoby razom zabudla na rozhovor pred chvíľou.

„Ali, som lekárka, neplatia ma za očumovanie pacientov.“

„Ale on nebol pacient.“

„Teraz už je pacient.“

„Mala by si ho zajtra navštíviť,“ štuchla jej prstom do ramena. „No tak, povedz, ako vyzeral?“

„Povedala som ti, že neviem, nevšímala som si ho ako muža.“

Alica na ňu žmurkla. „Veď sa červenáš,“ zakričala.

„Nečervenám sa, prestaň. Oukej, tak sa priznávam, bol sympatický, to je všetko.“

„Ja som to vedela,“ vykríkla nadšene.

„Povedala som nič viac. V tejto situácii...“

Alica jej skočila do reči. „Ja viem, ale keby ste sa stretli za iných okolností...“

„Tak by bol ženatý,“ doplnila ju rýchlo Lenka.

„Ty si hrozná, nenecháš ma ani požartovať. Chcela som ti len zlepšiť náladu,“ dodala skleslo.

„Tak to sa ti podarilo,“ snažila sa o úsmev. „Ale dosť už o práci.“

„Radšej mi povedz, či za ním zajtra pôjdeš,“ pokračovala.

„Samozrejme, že za ním pôjdem. Musím sa predsa uistiť, že je v poriadku, stalo sa mu to, keď som bola pri ňom ja.“

„Možno sa mu zatočila hlava z teba,“ snažila sa to odľahčiť, no Lenka dnes náladu na jej vtípky nemala.

„Ja si skôr myslím, že je najvyšší čas ísť do postele. Na dnes mám dosť.“ Vzpažila ruky a snažila sa ponaťahovať, aby prekonala únavu. „Lebo sa mi roztočí hlava z teba,“ usmiala sa.

„Dobrú noc, Lenka,“ mávla jej rukou, stojac pri dverách izby, a v druhej držala vankúš z obývačky.

„Dobrú noc, Ali.“ Otvorila dvere na izbe.

Kapitola 2

Prvé ranné slnečné lúče, ktoré prenikali cez úzku škáru medzi žalúziami, ju prinútili vstať. Ešte chvíľu túžila ostať vo svojej vyhriatej posteli. Pohľad do zrkadla v kúpeľni potvrdil nedostatok spánku a opuchnuté oči po včerajšku. Služba jej dnes začínala až o desiatej, no rozhodla sa ísť ešte o niečo skôr, aby pred začiatkom služby navštívila svojho včerajšieho pacienta Andreja. Unavenú tvár ošpliechala studenou vodou, aby zmiernila opuch, na pleť naniesla ľahký make-up a vrstvu predlžujúcej riasenky. Do sklenej nádoby si pripravila cestovinový šalát, ktorý si zabalila na obed so sebou do práce. Nerada sa stravovala nielen v nemocničnej jedálni, ale aj v reštauráciách. Aj keď strava u nich v nemocnici sa dala porovnať so stravou v luxusnej reštaurácii. Na nemocnicu to bolo slušné, možno aj preto, že pacienti si priplácali za nadštandard. Radšej si obed pripravovala doma, bola spokojnejšia, keď vedela, čo je, a navyše si ráno pripravila to, na čo mala v ten deň práve chuť. Dózu uzavrela priesvitným vrchnákom a uložila na dno veľkej koženej kabelky, do ktorej hodila ešte jedno jablko. Alica už síce dávno odišla, ale na stole jej nechala šálku so silnou čiernou kávou. Vždy, keď ráno odchádzala skôr, nechala Lenke na stole kávu. Bol to jej rituál, spôsob, ako ju hneď ráno potešiť. Hrnček s kávou ju čakal takmer každé ráno, pretože Alica väčšinou chodila do práce oveľa skôr ako Lenka. Odpila si z čiernej kávy, presne takej, akú mala rada, bez cukru a bez mlieka. Toto ju zaručene preberie.

Svoje auto zaparkovala na vyhradenom mieste parkoviska pred budovou súkromnej kliniky, v ktorej pracovala. Aj keď si naplánovala, že dorazí skôr, zápcha na prístavnom moste ju zdržala dlhšie ako predpokladala. Plánovala ísť pred službou ešte za Andrejom, musela sa poponáhľať, do začiatku služby jej ostávalo necelých dvadsať minút. Aspoň na chvíľu sa chcela uistiť, že sa už má lepšie. Prešla okolo recepcie, za pultom stála vysmiata Radka, recepčná. Odkývala jej na pozdrav a potom povedala niečo do telefónneho slúchadla, ktoré držala pri uchu. Lenka si to nasmerovala rovno do spoločnej kuchynky a dózu so šalátom rýchlo hodila do chladničky. Ponáhľala sa do lekárskej izby. Najprv sa prezlečie a potom pôjde za ním. Zo skrinky rýchlo vybrala svoju lekársku uniformu a navliekla sa do nej. Vyšla na chodbu, kde postávali pacienti po vizite, za chôdze si zapínala biely plášť s menovkou: MUDr. Lenka Kelemenová, chirurg. Niektorí ju len pozdravili, iní opätovali letmý úsmev. Otvorila dvere na izbe, do ktorej včera hospitalizovali Andreja. Posteľ bola prázdna, ustlaná. Vybehla na chodbu. Ešte raz sa pozrela na číslo dverí, aby sa uistila, že je v správnej izbe, aj keď si bola istá.

Oproti nej kráčala sestrička. „Barbora, nevieš, kde je pacient z dvadsaťpäťky?“ spýtala sa sestričky, keď prechádzala povedľa nej.

„Myslím, že ho ráno prepustili,“ zastala.

„Tak skoro?“ spýtala sa prekvapene. Vedela, že pacientov prepúšťajú až okolo obeda, potom, čo im ošetrujúci lekár vystaví prepúšťaciu správu a dokumentáciu.

„Bolo to na jeho žiadosť. Chcel odísť.“

„Ďakujem, Baša.“

Nezastihla ho. No musela zistiť, či je v poriadku, pre svoj pokoj v duši. Na recepcii si vyžiadala od Radky jeho zdravotnú kartu.

„Idem si zapáliť. Budeš tu chvíľu a dozrieš mi na veci, kým sa vrátim?“ spýtala sa jej Radka a prehodila si cez plecia biely pletený sveter.

Lenka prikývla. „Choď, postrážim ti to tu.“

Otvorila papierový obal. Vedela, že by to nemala robiť, nebol jej pacient, ale potrebovala sa presvedčiť, že je v poriadku. Podľa dnešných záznamov bol jeho stav v norme, žiadne následky ani príznaky posttraumatickej stresovej poruchy. Odľahlo jej. Zavrela veľký biely obal. Zrak jej padol na telefónne číslo na prvej strane jeho zdravotnej karty. Z horného vrecka svojho lekárskeho plášťa vytiahla pero a na vizitku nemocnice, ktorú zobrala z pultu recepcie, si ho rýchlo napísala, obzerajúc sa, či ju niekto neuvidí. Pohľadom skontrolovala Radku, stála vonku za sklenými posuvnými dverami a poťahovala z cigarety. Keď videla, že na ňu Lenka pozerá, zamávala jej rukou.

„Pani Kelemenová?“ hrubý, mužský hlas vychádzal spoza jej chrbta, práve keď na izbe vyšetrovala pacienta.

Otočila sa. Pred ňou stál vysoký, zavalitý muž s čiernymi vlasmi a hustými fúzikmi nad hornou perou. „Ešte stále slečna,“ opravila ho.

„Dobrý deň. Som Sivák,“ predstavil sa jej. „Vyšetrovateľ z polície.“ Podal jej ruku. Nebol oblečený ako policajt, mal čierne nohavice, úzky, bordový rolák, cez ktorý mal prehodené tmavé sako s kohúťou stopou. Lenke trochu pripomínal učiteľa zo starých československých filmov.

„Dobrý deň, pán Sivák.“ Myslela si, že prišiel za niektorým z pacientov, a tak sa ho spýtala: „Koho hľadáte?“

„Hľadám doktorku Kelemenovú, teda vás, ako ste mi už povedali.“ Pozrel na ňu a z náprsného vrecka vybral malý zápisník a pero.

„Mňa? Prečo?“ nechápavo na neho hľadela.

„Mám na vás zopár otázok,“ povedal významne. „Včera večer sem priviezli ženu...“ Zapísal si niečo do notesa. „Soňa Révayová.“

V hlave jej opäť prebehol včerajší večer. „Poďme do lekárskej izby,“ požiadala ho a vykročila k dverám.

Nechcela tieto veci riešiť pred pacientmi. Sivák ju nasledoval až do lekárskej izby. Lenka si sadla do bieleho koženého kresla, lakťami sa oprela o drevený stôl pred ňou. Sivák si sadol do kresla oproti. V ruke stále držal zápisník.

„Chcel by som vám položiť niekoľko otázok. Ako som už povedal.“ Prešiel si ľavou rukou po dlhých čiernych fúzoch, v ktorých sa zalesklo pár strieborných.

„Neviem, či vám nejako môžem pomôcť.“

„To už nechajte na moje posúdenie.“ Tváril sa významne. „Pokračujte,“ vyzval ju.

„Nepoznala som pani Révayovú.“ Uprene pozrela na vyšetrovateľa, akoby mu chcela naznačiť, že mu s týmto veľmi nepomôže.

„To je v poriadku, pani doktorka. Ide o niečo iné.“ Jeho hlas znel rozhodne.

„Stalo sa niečo s jej manželom?“ napadlo jej ako prvé. Mohol niekde stratiť vedomie, alebo sa pošmyknúť, veď ešte včera ho ratovala, keď odpadol na chladnej nemocničnej podlahe.

„Takže poznáte aj pána Révaya,“ povedal si pre seba a rukou si opäť prešiel po celej dĺžke fúzov. Perom si znovu niečo poznačil do malého notesu.

„Včera sme ho hospitalizovali, psychicky sa zrútil kvôli manželkinej smrti.“

„Presne o tom by som sa chcel s vami porozprávať.“ Preložil si pravú nohu na ľavú a perom niečo napísal do svojho zápisníka.

„Stále vám nerozumiem. Chcete sa rozprávať o pánovi Révayovi? Myslela som...“

Sivák ju zastavil. „Nie, o pani Révayovej. Vraj ste ju včera ošetrovali, je to pravda?“

„Áno, prijali sme ju v bezvedomí a ihneď operovali, no nepodarilo sa nám ju zachrániť.“ Oprela si chrbát do kresla.

„Je to len bežné vyšetrovanie. Potrebujem vedieť všetky detaily, ktoré by mi mohli pomôcť.“

„Ale veď išlo len o bežnú autonehodu.“ Nerozumela, prečo sa o jej smrť zaujíma polícia.

„Ako som už povedal, ide o bežný postup. Musím vylúčiť cudzie zavinenie. Tak pomôžete mi?“ spýtal sa nástojčivým tónom.

„Samozrejme, že vám pomôžem. Je to moja povinnosť.“

„Dobre, takže znovu. Povedzte mi všetky detaily zo včerajšej noci. Všetko, na čo si spomínate.“

Pomrvila sa v kresle, aby našla pohodlnú polohu. Detailne mu porozprávala, čo sa v noci stalo. Potom sa spýtal aj na Andreja. Povedala mu, že sa po tom, čo mu oznámila smrť jeho manželky, psychicky zrútil a museli ho hospitalizovať. Snažila sa spomenúť si na čo najviac podrobností, aby nezanedbala žiadny detail, ktorý by mu mohol pomôcť.

„Mohol by som vypočuť aj pána Révaya?“ zodvihol zrak od notesa, do ktorého si starostlivo zapisoval poznámky Lenkinej výpovede.

„Pána Révaya prepustili,“ hlesla.

„Myslel som, že sa tu zdrží dlhšie,“ zatváril sa prekvapene.

„Nie som jeho ošetrujúci lekár, podrobnejšie informácie vám preto neviem poskytnúť. Ak by ste sa chceli rozprávať s lekárom, ktorý ho ošetroval, opýtajte sa na recepcii, tam vás už nasmerujú.“

„V poriadku.“ Keď si bol istý, že mu povedala všetko, strčil zápisník s poznámkami do vrecka na saku. „Ďakujem vám, slečna Kelemenová.“ Dôraz dal na slovo slečna, postavil sa a načiahol sa ponad stôl, aby jej podal ruku.

„Rada som pomohla,“ opätovala mu jeho pevný stisk.

Odprevadila ho k dverám.

V nich sa ešte náhle otočil. „Neviete mi poradiť, kde by som našiel primára Kelera?“

„Choďte po tejto chodbe až na koniec a posledné dvere vpravo,“ ukázala rukou smer. „Dovidenia.“

„Dovidenia.“

Kapitola 3

Len čo Lenka zatvorila vchodové dvere, keď prišla z práce, ovalila ju sladká vôňa lievancov. Šírila sa z priestrannej kuchyne po celom byte a bolo ju cítiť až na chodbu. Alica stála pri sporáku a prevracala zlatožlté lievance. Bola výborná kuchárka a dnes akoby čítala Lenke myšlienky. Nič lepšie na obalenie nervov po dlhom dni v nemocnici nemohla pripraviť.

„Ahoj. Už si doma?“ spýtala sa, keď počula buchnutie dverí. Obracačkou vyložila štyri upečené lievance z panvice a naberačkou na ňu naliala nové cesto.

„To by som sa mala spýtať ja teba,“ tiež bola prekvapená, že Alica jej tak skoro doma.

„Povedala som si, že dnes skončím skôr. Môžem si to predsa raz za čas dovoliť.“

„To máš pravdu, nemôže predsa stále iba pracovať. Vyzerajú krásne.“ Odtrhla si kúsok z nadýchaného cesta a vložila ho do úst. „Mňam chutia božsky, rozplývajú sa na jazyku.“

„Mala som veľkú chuť na sladké.“

„Otvorím ten marhuľový džem s levanduľou, ktorý som urobila cez leto. Ešte tam zostali dva poháre,“ navrhla Lenka a načiahla sa poň do skrinky nad drezom.

„Výborný nápad, ten mám najradšej.“

„Toto leto sa chystám urobiť viac, ak prinesieš marhule od rodičov.“ Alicini rodičia bývali na dedine, keď bola sezóna Alica od nich nosila množstvo domácej zeleniny a ovocia.

„Ja zatiaľ rozpustím čokoládu. Chceš horkú, alebo mliečnu?“

„Vieš, že ja mám radšej tú zdravšiu alternatívu.“ Povolila viečko na pohári s domácim džemom, v ktorom bolo vidieť kúsky marhúľ a zrniečka levandule.

„Stačí sedemdesiatpercentná?“

„Tá bude super.“

„Čo nové v práci?“ zaujímala sa Alica.

„Narážaš na včerajšok, však?“ pozrela na ňu natierajúc lievanec džemom.

„Bola si ránom za Andrejom?“ vyzvedala.

„Takže už to je Andrej?“ prekvapene na ňu hľadela. „Bola som.“

„A? Nenaťahuj ma.“ Čakala, čo jej Lenka povie.

„Myslím, že ti horia lievance,“ upozornila ju na dym, ktorý išiel z panvice.

„Ups. Trochu som sa zarozprávala.“ Obrátila rýchlo lievance na panvici.

„Nebol tam.“ Naložila tri lievance na biely tanier a potrela ich hrubou vrstvou marhuľového džemu, ktorý voňal a chutil po levanduli.

„Akože nebol?“ Alica zachraňovala lievance, ktoré už boli zospodu tmavohnedé.

„Odišiel skôr, ako som prišla do práce.“

„Takže si ho nestihla?“

„Nie. Ale prezrela som si jeho zdravotné záznamy a podľa nich bol v úplnom poriadku, takže sa už nemusím obávať.“

„Aaale. A to sa môže, pani doktorka?“ neodpustila si poznámku. Poznala ju a vedela, že by neurobila nič, čo je proti pravidlám. „Nehovor, že ti išlo len o jeho zdravotný stav.“

„Na čo narážaš?“ Lenka zodvihla zrak od taniera.

„Však sa ti páčil?“ štuchla ju tenkým koncom varešky do ramena.

„Možno. Trochu,“ povedala rozpačito. Ani sama pred sebou nedokázala zakryť to, že jej bol Andrej sympatický. Už v ten večer, keď ho prvýkrát uvidela, si nemohla nevšimnúť jeho široký chrbát, mocné ramená, vyšportované telo a prenikavý pohľad jeho tmavých očí.

„Trochu? Veď si celá červená. To už nezaprieš,“ nasmerovala na ňu obracačku. „Už dlho si nebola na rande a poriadneho chlapa si nemala ani nepamätám. Mala by si s tým niečo urobiť. Stále si len v práci.“

„To hovorí tá pravá,“ usmiala sa. „Urobila som niečo, čo som nemala.“ Tón v jej hlase razom zvážnel.

„Ty si urobila niečo proti pravidlám? Tomu neverím.“ Alica na ňu hľadela a nepohnuto čakala, čo jej povie.

„Zo zdravotnej karty som si opísala jeho telefónne číslo.“

„Takže ty si porušila lekársku prísahu...“ uškŕňala sa Alica. „Netušila som, že bývam so zločincom.“ Očakávala, že jej oznámi horšiu vec, ale toto ju rozosmialo ešte viac.

„Prestaň,“ štuchla ju prstom do ramena, „opísala som ho len pre istotu.“

„Pre akú istotu? Mne nemusíš klamať,“ chichúňala sa stále.

„Napríklad...“ rozmýšľala.

Alica prerušila jej rozmýšľanie, pretože vedela, že žiadne napríklad nie je. „A... volala si mu?“

„Nevolala. Ani neviem, načo som si ho opísala, aj tak mu nezavolám.“

„Podľa mňa by si mu mala zavolať.“

„Myslím, že ja som posledná, ktorú chce počuť. Možno ma stále viní za smrť jeho manželky.“

„Nebuď hlúpa. Veď nie je predsa malý. Určite rýchlo pochopil, že si urobila, čo sa dalo.“

„Aj tak mu nezavolám. Veď mu zomrela manželka, nemôžem byť taká egoistická.“

„Ako chceš, Leni, ale mohla si to aspoň skúsiť.“

Lenka zahryzla do dvoch lievancov zlepených hrubou vrstvou džemu. „Urobila si ich výborné.“

„Ďakujem. Ale bez tvojho úžasného bio džemu by takto fantasticky nechutili.“