Richard Pupala

Čierny zošit

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Kniha vyšla s finančným prispením

Fondu na podporu umenia

© Richard Pupala, 2017
© Marenčin Media, s.r.o., 2017
Cover © Katarína Slaninková, 2017
Illustration © Katarína Slaninková, 2017
Design © Katarína Marenčinová, 2017
Jazyková úprava Ivana Gibová
1. vydanie
ISBN 978-80-8114-644-2 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-645-9 (ePDF)
ISBN 978-80-8114-646-6 (ePub)

Nožík so žltou rúčkou

Stál vpáse mesačného svetla, tvár starého dieťaťa, perličky zúbkov vširokom úsmeve: ahoj, Ivanka, tak dlho, dlho, dlho sme sa nevideli! Zaťapkal apustil sa do tanca.

Spala by do obeda, keby mohla; keby sa jej dva prstíky nesnažili roztvoriť oko, nešetrne, akoby ho chceli vtlačiť do lebky. Zaúpela bolesťou, posadila sa. Kristián žiaril. Vystrel kmame zababrané ruky. Ivana zamrkala; viečko lepilo, budík ukazoval pol siedmej. Vyskočila achvatne, bez prechodu nasadla do ďalšieho dňa.

Stopy viedli do kuchyne. Kristián suveličeným „ó“ ukázal na rozbitý pohár vhustej mláke.

„Čo si zas spravil...“

„Ó!“

Med držal črepy pohromade. Ivana sa sklonila. Všimla si chýbajúci dielik sklenej skladačky. Kristián chytro schoval ruku za chrbát, akoby jej čítal myšlienky, ashrkotavým smiechom sa zvrtol.

„Stoj! Počuješ?!“

Vbehol do obývačky, zavadil plecom ozárubňu astratil rovnováhu. Minul hranu stolíka, privrela oči; hlava buchla ozem avlna zvučného revu jej vrazila do zvukovodov.

Vybrala synovi zdlane ostrý tesáčik. Zdvihla ho, tíšila vnáručí; hučal jej do priehlbiny nad kľúčnou kosťou. Musela si sadnúť. Bol veľký aťažký, nemotorný, arýchly. Rúcal predmety, ktoré mu prišli do cesty. Nábytok ho vychyľoval zdráhy – alebo tvrdo priťahoval. Len čo sa mu zahojila rana, pribudli ďalšie. Mohol jej poraniť oko, uvedomila si aneistota rozvírila otázky. Ako sa dostal kpoháru smedom? Vyliezol na stoličku aodtiaľ na linku? Alebo med zabudla večer na stole? Zmalátnela. Aj Kristián sa stíšil, už len mrnčal, do mysle sa jej po špičkách vkradla nádej: keby ešte na chvíľku zaspal, zdriemla by si sním, hoci len na pár minút. Poriadne si neoddýchla, odkedy prišiel na svet, pred dvoma rokmi asiedmimi mesiacmi. Akeď si už myslela, že je znajhoršieho vonku, začal od nej znovu drankať materské mlieko. Dožadoval sa ho pred spaním abudil ju vaj vpriebehu noci, neodbytne, vytrvalo. Mlieko zfľaše odmietal. Už vyše týždňa miesto spánku zvádzala vyčerpávajúci súboj slačným synom.

Zahľadel sa mame do očí. Smrkol alepkavo ju poťapkal po hlave, akoby naznačoval, že ďalšiu kapitolu majú za sebou.

Osprchovala ho, posadila na nočník. Umyla si hlavu. Obliekla sa, prezliekla syna. Pripravila raňajky. Rožok smaslom asalámou. Nakrájala paradajky. Kým jedol, začala čistiť kuchyňu. Med bol všade: na dlážke, rozotrený na skrinkách, na chladničke. Zatmavil čalúnenie stoličky. Medzitým sa Kristián povyzliekal. Vyhrešila ho, znovu obliekla, dokončila prácu vkuchyni aprešla do spálne. Aj posteľná bielizeň bola od medu; dala ju oprať. Keď si všimla, že sa znova povyzliekal, dostal po zadku. Neplakal, muselo by ho to bolieť viac. Len sa po nej zahnal: „Ba!“ Akeď si už myslela, že je hotová, zbadala medové stopy na kuchynských závesoch: „Ach bože, nie.“ Obula syna, najprv naopak, vzala igelitku splastovými hračkami avyšli von.

Kristián vykročil kpieskovisku spreliezačkou, neomylne. Chodili tam každý deň. Chcela sním ísť do centra kfontáne alebo do lesoparku snovým ihriskom, azakaždým to dopadlo rovnako: zaprel sa aručal acelou silou ťahal mamu za dom.

Keby mu pustila ruku, vymrštilo by ho na niekoľko metrov.

Ivana pozdravila smerom klavičke, ktorú obsadili mamičky; skôr kývnutím hlavy než hlasom. Poznala všetky tri; nie tak po mene ako podľa detí. Kristián sa rozbehol ado zadného rohu pieskoviska vysypal obsah igelitky.

„Všetko, ale fakt že všetko sme nakupovali cez internet.“ Mamička Janka aLibora, dvojičiek, ktoré viseli zpreliezačky, mala vo zvyku zvýrazňovať slová aIvane to pripadalo tak, akoby všetko, čo povedala, bolo nejakým spôsobom závažné; prihovárala sa sympatickej mamičke malej Sárinky, ktorá sa smanželom adcérkou prisťahovala len nedávno astále prerábali byt. Ivana sa posadila ksynovi na betónovú obrubu. Sárinkina mamička sedela vstrede, zdruhej strany mala objemnú mamičku vážnej Vikinky, asťažovala sa na slabý výber kachličiek do kúpeľne. „Vitaj vHnúšti – zadku sveta!“ rozosmiala sa Vikinkina mamička aKristián lopatkou hĺbil jamu.

Dvojičky zoskočili zpreliezačky. Podišli kVikinke, dievčatku sprelepeným sklíčkom na okuliaroch; nehýbali sa od seba viac ako na meter asynchronizovanými pohybmi Ivane opäť pripomenuli akváriové rybičky vhale domova, kde vyrastala; chceli vedieť, čo Vikinka robí, aVikinka im vysvetlila, že sadí do piesku rastliny. „Toto je fakt že super stránka, sleduj,“ povedala mamička dvojičiek si-phonom vruke, iné super stránky poznala aj Vikinkina mamička azvedavá bola aj malá Sárinka. Ivana sledovala jemný dotyk zápästia, ktorým sa oprela mamičke, obkľúčenej i-phonmi, okoleno. Akeď sa spýtala, či sa môže pozrieť aj ona, Ivana mala pocit, akoby jej zúst nevychádzali slová, ale drobné bábiky.

Sárinkina mama zachytila Ivanin pohľad ausmiala sa.

Aj Ivana sa usmiala, krátko, azase pohľad odvrátila. Sprerábaním bytu mala svoje skúsenosti, na debatu si napriek tomu netrúfala. Kristián bol vjame po lakte. Vzala formičku aspravila mu koláčik; rozmetal ho zadkom. Naposledy dokončili detskú izbu. Vymenili radiátor, natiahli plávajúcu podlahu, na steny naniesli novú stierku avymaľovali. Ivan, Ivanin manžel, robil sám, nechcel vbyte cudzích ľudí. Vystačil si sjej pomocou. Všeličo nové sa popritom naučila. Nevedela by však povedať, kde zohnali kachličky aaká firma im priviezla vaňu. Všetko mal na starosti on. Neradil sa sňou ani pri výbere nábytku.

A nemala rada svoj hlas. Znel slabo, akeď si nebola istá, aj piskľavo. Radšej počúvala. Všetky mamičky boli na prvý pohľad staršie, niektoré určite oviac než desať rokov. Rodila skoro. Chýbali jej skúsenosti, prehľad. Minule sa mamičky bavili ocukre, viackrát zaznelo slovo jed; netušila, že obyčajný cukor môže byť taký škodlivý. Kúpila med azačala ním sladiť miesto cukru.

A všetky debaty mamičiek aj tak končili pri deťoch.

Myslela na to, ako ju asi volajú, keď onej hovoria. Tá mladá tichá? Mamička Kristiána, toho veľkého chlapca, ktorý nerozpráva? Amožno onej ani nehovoria, napadlo jej, atak by to bolo najlepšie. Nechcela by, aby onej hovorila mamička dvojičiek výrazným, múdrym hlasom.

Strhla sa na šťastný, dvojhlasný pokrik. Dvojičky sa rozbehli ktatinovi, holohlavému sympaťákovi sbruškom; zdvihol synov do náručia, niečo mu hovorili, opreteky, aon sa na celé kolo smial.

Ivan pracoval ako robotník pre stavebnú firmu, ktorej sa darilo vČechách. Domov sa vracal raz za dva týždne.

Zoznámili sa vhotelovej kuchyni, kde sa Ivana zamestnala po odchode zdetského domova. Mala šťastie. Zohnala prácu, akú mala rada, amohla sa ubytovať vmalej izbe pre personál. Delila sa oňu sVierou, chyžnou, ktorá jej na privítanie ukázala prerezané zápästia. Schrapľavým smiechom jej vyrozprávala, že sa na všetko chcela vysrať, ale že si zle prerezala žily azkrvi stekala kurva pomaly akeď videla bordel, ktorý narobila, ešte raz to celé zvážila. Ivanu prekvapilo, keď ohoteli spolubývajúca aj ďalší zamestnanci rozprávali ako oblchárni; jej sa tam páčilo, mala všetko, čo potrebovala. Oveľa viac, než si trúfala dúfať.

Ivan rozvážal potraviny. Rozrazil lietačky sprepravkami vnáručí: „Kam stým, krásne dámy?“ anemal problém osloviť novú pomocnú silu. Ivana aIvan, ale aká náhoda! Keď sa na druhý deň ozvalo zo zadného dvora trúbenie avie, zachvelo sa jej srdce. Opár dní ju pozval na kávu do mesta. Nevadilo mu, že je zdecáku. Vadilo mu, že si hryzie nechty. Plieskal ju po hánkach. Smial sa, že znej vychová dámu. Čo všetko ťa ešte musím naučiť, sirôtka moja sprostučká, krútil hlavou. Aona sa učila, dychtivo. Oddane. Boli to najkrajšie týždne jej života. Toľko šťastia! Neustále sa ho musela dotýkať; jeho rúk. Prenajali si garsónku. Bývali spolu dva mesiace apotom jej skrútil ucho. Po prvý raz sa mu postavila na odpor. Chystali sa na návštevu jeho mamy anepáčili sa mu šaty, ktoré si obliekla. Tvrdil, že sa nehodia. Možno mal pravdu, no odmietla si ich prezliecť. Už dlhšie sa jej zdalo, že rozhoduje ovšetkom. Sedeli oproti sebe. Mlčal ahľadel jej do očí, akoby testoval, či neuhne. Zaťal zuby, pravačka náhle vyrazila askrútila jej ucho ako neposlušnej školáčke. Bolo to také nečakané, že si na druhý deň nebola istá, či sa to ozaj stalo. Plakala usedavo, akoby mala vhrudi strojček, ktorý nešlo vypnúť. Utíšila sa až vjeho náručí. Kolísal ju aopakoval, že ho nesmie hnevať. Nikdy. Tíško. Tíško. Akeď potom rátala, mohol to byť práve ten deň, keď sa začal Kristián.

Lekár jej potvrdil graviditu aživot akoby sa naklonil; rozbehla sa zkopca ana všetko, čo sa dialo, hľadela za behu; nedokázala sa pri ničom pristaviť. SIvanom sa vzali na mestskom úrade. Na fare katolíckeho kostola ich odmietli. Nemala sväté prijímanie, ale ani krst. Za svedkov im išli Viera sprezeranými zápästiami aIvanov kolega, závozník. Po obrade nasledoval tichý obed vreštaurácii hotela. Do pôrodu aniekoľko týždňov po ňom bývali uIvanovej mamy, zamračenej hnedej ženy so strojčekom vuchu. Vstarom, vlhkom dome sa tlačili sIvanovými mladšími bratmi, ktorí tam švagrinú sdeckom nechceli. Ivana si náhodou vypočula svokru, ako hovorí strednému synovi, že Ivan raz oľutuje, že spravil decko dievčaťu zdecáku – aže človek, ktorého nevychovajú rodičia, zostane navždy poznamenaný. Lebo taký človek vyrástol bez lásky.

Nedokázala skryť slzy. Ivan sa smamou abratmi pohádal. Odišli narýchlo, so sedemtýždňovým Kristiánom vo filcovej deke advoma cestovnými taškami; jednej sa odtrhlo ucho. Nasťahovali sa do malého, vzdialeného mesta snajlepšou ponukou lacných bytov aaby mohli splácať hypotéku, Ivan bral robotu na stavbách. Neskôr začal dochádzať do Čiech, kde sa dalo lepšie zarobiť, aIvanin život sa rozdelil na pravidelné úseky. Jej myseľ začala odškrtávať dni.

Ivan sa vracal domov na víkend raz za dva týždne, väčšinou vpiatok. Ešte sa vyspia šesťkrát; zaborila ruku do vlhkého piesku. Do piatku musí Kristián prestať pýtať mlieko. Musí si uvedomiť, že mu už zprsníka nedá napiť, aj keby sa rozkrájal na kúsky. AIvanovi by určite spravilo radosť, keby videl, že si začal zvykať na svoju izbičku. Možno by sa mohli pozhovárať obudúcnosti. Akonečne sa aspoň trochu vyspí.

Spomenula si na zubatého mužíčka zo sna, spocitom, že ho už videla. Kristián na ňu hľadel, akoby mu niečo hovorila, aona videla, ako sa pocikal.

„Nehanbíš sa? Pred deťmi?! Taký veľký chlapec!“

V predsieni mu strhla pocikané tepláky.

„Ocino sa bude hnevať!“

Kristián sa zamračil apichol jej ukazovákom do líca. Plesla mu po ruke.

Zahnal sa po nej: „Ba!“

Plesla ho znovu. „Si zlý!“

Prezliekla ho apozbierala hračky, roztrúsené po byte. Odniesla ich do detskej izby avysypala na koberec skrižovatkou aautíčkami; zokien domov, lemujúcich cestu, vykúkali veselé tváričky. „Budeš sa pekne hrať vo svojej izbičke, dobre? Ja spravím obedík. Rizoto spárkami, to ľúbiš.“ Dvere nechala otvorené.

Rada robila jedlo, varila aj piekla. Zcelého procesu mala najradšej krájanie. Vškole si ju doberali. Keď však bolo treba nakrájať niečo rýchlo alebo perfektne, mäso či zeleninu, dali to robiť jej. Cibuľu nakrájala za pár sekúnd, vykosťovala zručnejšie ako chlapci. Keď školu skončila, učiteľka odborného výcviku jej darovala nožík so žltou rúčkou. Určite nebol drahý; bol to obyčajný nožík so širšou, krátkou čepeľou arúčkou zumelej hmoty. Mala viac nožov, tomuto dávala prednosť; krájala ním skoro všetko. Mamičky sa pred časom bavili ojaponských nožoch, ktoré mali vnákupnom centre; vraj sú najlepšie na svete. Bola sa na ne pozrieť. Jeden si poťažkala acítila, aký je to vynikajúci nôž, no nekúpila ho. Čiastočne aj preto, že bol drahý.

Žltý nožík knej patril.

Krájala párky, stále nahnevaná na syna. Na noc mu ešte dávala plienku, pre istotu. Cez deň sa nepocikal ani nepamätá. Prečo to robí? Prečo sa vracia? Očistila mrkvu; škrabku nepoužívala. Opäť mesiacov má tri roky. Jej skončí materská. Chce ísť do práce. Hocikam, aj do školskej jedálne. Mrkvu krájala na kocky. Do práce bude môcť nastúpiť, len ak syn začne chodiť do škôlky. Ado škôlky ho vezmú vtedy, keď sa začne pýtať na záchod. Tak. Zaliala vodou opraženú ryžu astiahla plyn.

„Kristián?“

Našla ho vobývačke. Sedel na gauči, zatvárali sa mu oči. Nechcela, aby zaspal pred obedom, odviedla ho späť do detskej izby. „Ešte sa trošku zahraj, áno?“

Nechcel sa hrať. Vytrhol sa jej, zamieril kdverám; zachytila ho ahnev sa jej ako jed rozbehol po tele. „Budeš tu, som povedala!“ Zavrčal azaťal jej nechty do predlaktia; vyceril zuby. Skríkla audrela ho po chrbte, skydol sa na všetky štyri. Vyšla zizby, rýchlo. Cez zrnito sklenú výplň videla, ako vstal arozbehol sa kdverám; zachytila kľučku.

„Už ťa mám dosť!“

Úder päsťami.

„Budeš vo svojej izbe!“

Držala kľučku, silno, dvíhala ju oboma rukami. Kristián vrešťal avamoku útočil na dvere, kopal; nezreteľná, zrnitá postavička.

„Prestaň!“

Hlas jej znel ako píšťala. Stále silnejšie nárazy roztriasali sklo. Keď sa opäť vzdialil, aby sa rozbehol, hnev astrach jej naraz udreli do tváre. Svýkrikom roztvorila dvere atie sa zrazili sKristiánom.

Padol medzi hračky arozplakal sa.

„Nechcela som.“

Ľahla si knemu, bozkávala ho aplakala. Chcela.

Obed dovarili spolu. Oťažieval jej vnáručí. Prihovárala sa mu, obúchala varechu ohrniec, márne. Odniesla ho do spálne; mala ho preniesť do jeho izby, uvedomila si neskoro; ani ona si na detskú zatiaľ nezvykla.

Vyvešala posteľnú bielizeň. Zvesila kuchynské závesy, dala ich prať. Pri umývaní riadov na ňu doľahla únava; na chvíľku by si mohla zdriemnuť vobývačke. Nazrela ešte do spálne, aby syna skontrolovala – Kristián už nespal akeď zachytil jej pohľad, súsmevom sa posadil.

Rizoto mu pokvapkala kečupom, tak to mal rád. Po obede syna umyla aprezliekla; kečupom si zašpinil tričko. Privliekol zpredsiene igelitku shračkami, ale na pieskovisko sa jej ísť nechcelo.

Vybrali sa do supermarketu. Dalo sa tam dobre zabíjať čas. Ivana pomaly tlačila vozík medzi regálmi. Vzala si leták, prezrela akcie. Kúpila vatové tyčinky, piškóty, ovocné pyré, nič ztoho nepotrebovala akútne. Kristián dostal úplatok, aby vo vozíku vydržal, gumené cukríky. Ivana cukríky zabudla vyložiť na pás pokladne apredavačka ju napomenula. „Tie cukríky nie sú zadarmo, pani.“ Ivana popletene potriasla hlavou: „Prepáčte, prosím, prepáčte!“ Postarší ochrankár sfúzmi od nikotínu ju vyprevádzal nevrlým pohľadom.

„No nazdar, kamarát!“

Na chodbe čakal Kliment.

„Niečo som ti priniesol.“

Zhovorčivý sused, bývalý učiteľ, mal pre chlapca leporelo; knižka, ktorú mu venoval minule, dlho nevydržala. Žil sám vbyte naproti achodil doučovať angličtinu. Ivana uvarila kávu. Kliment vybral zvrecka košele cigarety. Vyšli na balkón. Dvere nechali otvorené, aby mohli sledovať Kristiána.

Ivan suseda neznášal. Hovoril oňom ako ostarom buzerantovi. Aj Ivana bola zneho vrozpakoch, spočiatku; netušila, čo knim vzdelaného, uhladeného muža priťahuje. Chodil knim na kus reči, ako sám hovoril, na kávu acigaretu. Väčšinou hovoril on, no keď sa ozvala Ivana, hlas jej znel tak, ako by si priala, aby znel stále. Raz musela súrne odísť na úrad kvôli materskej anechala mu Kristiána, ahoci to nedopadlo najlepšie, vedela, že sa na neho môže spoľahnúť. Ivan netušil, ako často Kliment navštevuje jeho ženu asyna, kým nie je doma, aIvana si nechcela ani predstaviť, čo by sa stalo, keby zistil, že spolu fajčia jeho ľahké marlborky.

Stenu vspálni mali sKlimentom spoločnú.

„V noci plakal, počul som.“

„Stále otravuje kvôli mlieku.“

Kávu dopili vkuchyni.

„Musíte vydržať, Ivanka. Nesmiete mu to dovoliť. Je už veľký chlapec.“ Kristián hľadel na suseda. „Poriadny chlapisko je to!“ Nastavil chlapcovi dlaň aten mu po nej celou silou plesol.

„A kedy mi už niečo povieš, silák?“

Ako skúsený samotár mal Kliment vyvinutý zmysel pre samotu iných. Pamätal si, keď susedov videl prvý raz, tenkú, nevzhľadnú chuderu naťahujúcu sa smalým valibukom; hruď sa mu naplnila, srdce oťaželo – atak to bolo vždy, keď na nich hľadel spoza záclony.

„Musíte mu čítať, Ivanka,“ opakoval. „Učte ho básničky. Uvidíte, on sa rozhovorí.“

Potom odišiel. Ivana sa snažila synovi čítať veršíky zleporela, ale veľmi jej to nešlo, zadrhávala sa. Kristián sa hral skockami. Napokon vzali igelitku shračkami ašli na pieskovisko.

Keď sa vrátili domov, zavolala Ivanovi. Nedvíhal. Kristián dostal piškóty aovocné pyré. Osprchovala ho, prezliekla do pyžama. Dostal plienku. Hrali sa skockami. Chcela ho unaviť. Stavala vežu. Kristián ju rúcal. Dookola.

Musela zadriemať. Keď sa prebrala, Kristián spal na koberci medzi kockami. Odniesla ho do spálne ahneď zaspala vedľa neho.

Tentoraz netancoval. Zatlieskal, aby pritiahol pozornosť. Na hlave čiapočka, bucľaté líčka, našpúlené ústa avnich drobné zúbky – prenikavý pohľad. Pomedzi pery sa vysunul slimáčik jazyka; mužíček zamliaskal. Všimla si, ako znej skĺzol pohľadom. Pozrela vedľa seba: Kristián nespal, sedel azamával, apotom musela precitnúť, cítila habkavý pohyb ručičky pod tričkom. Siahla po fľaši smliekom, nemohla ju však nahmatať. Bola slabá, len svypätím síl sa držala pri vedomí. Kristián sa posadil, zhlboka, prerývane sa nadýchol aspustil usedavý rev.

V tú noc sa mu dala napiť mlieka.

Keď sa vutorok popoludní zrazil Kliment so susedmi, chlapec ručal ako tur na celý suterén apri pohľade na jeho mamu, obťažkanú nákupom, sa mu zpamäti vynorilo zabudnuté slovo mátoha. Spýtal sa, či nie je chorá, arozhodol sa zmeniť plán. Nešiel na vychádzku, vzal susede tašku anapriek chabým protestom ju zložil až unej vkuchyni.

Nasadil odľahčený, káravý tón: „Takto chcete privítať manžela? Jete vy vôbec niečo?“ AIvana sa pokúsila oúsmev, ale tvár ju neposlúchla; roztriasla sa jej brada.

„Ale no tak, neplačte pred malým, Ivanka...“

Kristián hľadel na mamu ašpičkou jazyka si olizoval sopeľ.

„Čo sa stalo?“ vyzvedal Kliment. „Niečo smanželom?“

Potriasla hlavou, vzápätí popletene prikývla anapokon znej vyšlo vjednej vzlykavej guči: Kristián pije vnoci jej mlieko, je hrozne unavená auž sa párkrát aj pocikal, anielen do plienky, amanželovi sa nevie dovolať...

Zrazu sa mu ocitla vnáručí; nešikovne ju potľapkal po chrbte. „Všetko bude dobré, uvidíte.“

Presvedčil ju, že si musí pospať, hneď teraz. Prestala sa brániť. Ukázala mu nočník aigelitku shračkami. Ľahla si vspálni, zatiahol jej žalúzie. „A spať.“ Poslušne prikývla, zavrela oči.

Ešte chvíľu počula susedov hlas, prihováral sa chlapcovi, potom sa zavreli vchodové dvere avbyte sa rozlialo ticho. Nezaspala hneď. Mala pocit, akoby cez viečka videla nábytok aluster visiaci zo stropu.

A potom akoby ju čosi stiahlo za nohu do hlbočiny.

Kliment sKristiánom hĺbili na piesku jamu.

„To je smiešne, však?“

„Mám ísť preč?“

„Budeš spať?“

„Len trochu.“