Kiara Dreams

Naivná 

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Kiara Dreams, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2015
Design © Marta Blehová, 2015
Jazyková úprava Monika Vajdová
464. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-469-1 (brož.)
ISBN 978-80-8114-470-7 (ePub)

AMOR

Malý Amor sedel, kolembajúc tučnými nožičkami v hniezde havrana a nesmierne sa nudil. Obzeral si špinky za nechtami. Ohýbal luk, bruškom pršteka skúšal ostrosť šípu a tetivu napínal na prasknutie. Zazíval, znudene sa pozrel pod seba, no z výšky stromu, v korune ktorého do večera vylihoval, príliš veľa nevidel.

„Budem musieť roztiahnuť krídla“, pomyslel si a len čo vzlietol, už aj pristál. Na vonkajšej parapete okna miestnosti na prvom poschodí kultúrneho domu, kde prúdila tá najodviazanejšia zábava, akú si môže jeden štátny podnik dovoliť. Amor od radosti zatrepotal krídlami, zvíril vzdušný prach a zaujal postoj. Sústredene privrel oči, aby poriadne zaostril, natiahol tetivu a prásk. Šíp, ktorý mal silu malajského, zasiahol muža v obleku šitom na mieru priamo do srdca. Amor naradovane zatlieskal bacuľatými ručičkami, ktoré si hneď, ako dosiahol svoje, založil pod pazuchy, vypučil bruško a usmieval sa od pravého ucha do protismeru. Muž, ktorý pocítil krátke zachvenie v oblasti hrudníka, štíhly štyridsiatnik Ďuro, mimovoľne zamliaskal. Jeho hlasné a obdivné „nc-nc-nc“ patrilo zrelej plavovláske, ktorej rozstrapkané končeky vlasov šteklili plnú tvár. Vycítila jeho pohľad. Upriamila ten svoj na šviháka Ďura. Zapýrila sa a popchla svojho manžela, statného päťdesiatnika, ktorý nápadne pripomínal plynový bojler, smerom k Ďurovi. Nachýlil sa k nej, zohol k nej hlavu, aby mu mohla čosi zašepkať do ucha. Capol sa po čele a ledabolo sa usmial.

– Tu moja žena Melánia, je na teba zvedavá. Chce, aby som vás zoznámil, – utrel si ústa Fero Trúd, nešťastník jeden, akoby za všetko mohol, ešte aj to meno mal za trest, a preniesol váhu z nohy na nohu. Prázdny pohár šampanského odložil na stôl a obzeral sa po plnom. Rukou si zahrabol medzi pár statočných, ktoré sa mu zotrvačnosťou držali na hlave. Zabudol, že dnes ich mal prehodené z ľavej strany na pravú. Nevšimol si, ako si nagélovaný účes pokazil. Zaujímal ho len fakt, kde sa nalieva, v ktorom rohu spoločenskej miestnosti kultúrneho domu. Keď zbadal čašníka s táckou, vystrelil ako riadená strela za ním. Nič viac nevidel.

A zatiaľ, čo sa on naháňal za pohárikom, Melánia a Ďuro sa vpíjali do seba očami. Pár okamihov neverbálnej komunikácie urobilo svoje. Práve, keď sa mlčanlivý dialóg rozbiehal naplno, objavil sa Fero s plným pohárikom a donekonečna tliachal čosi o tom, ako mu počas nočnej služby jeden čierny pasažier povracal zadné sedadlá električky a potom ušiel. Jeho žena Melánia ho vôbec nepočúvala. Pohľad mala upretý na Ďura. Jazykom si oblizla najprv hornú peru, zošpúlila ústa, aby nimi vyslala ku kolegovi svojho manžela vzdušný bozk. Ďuro cítil, ako sa mu najprv spotili ruky. V predstavách nimi objímal štíhly driek plavovlásky v rozpuku. Vyškriabal sa rukami až k hrudníku, z ktorého nápadne trčali toľké vnady, na ktoré si treba dať šiť podprsenku na mieru. Videl, ako sa jej po stlačení patentu vyvalili mohutné a pevné prsia. Zachytil ich svojimi dlaňami, cez ktoré mu prekypovali a nevedel sa ich nasýtiť. Uvedomil si, že vo svojich predstavách naklonil hlavu na bok, že má pootvorené ústa a sklenený pohľad. Mohol by to Fero zbadať. Mal by sa kontrolovať. Ale on to akosi nedokázal. Vzpriamil sa, no pohľad mal stále ukotvený v hlbokej ryhe, ktorú vytvárali oba prsníky pevne ukotvené v podprsenke.

Melánia pozorovala Ďura. Namočila si prst do manželovho pohára so šampanským. Kvapku si nechala vkĺznuť do výstrihu. Tá si predierala cestu tam, kam Ďuro hľadel ako zhypnotizovaný. Melánia si tenkým prštekom vošla do škáročky medzi prsia. Na bruško ukazováka zachytila zatúlanú kvapku šampanského. Strčila si prst do úst, stále nespúšťajúc oči z Ďura a oblizla ho. Ďuro pocítil tlak v nohaviciach. Fero nič nespozoroval. A keď ho Ďuro požiadal, či si môže zatancovať s jeho pani, len žoviálne potriasol hlavou a otočil sa k dvojici chrbtom, keď sa na parkete na seba prisali.

– Ideme na vzduch, – skôr povie, ako sa spýta Ďuro a Melánia mu jazykom vojde do ucha. Jasná vec, hovorí jej mĺkvy jazyk a Amor, sediaci na parapete z vonkajšej strany okna kultúrneho domu, nadskočí radosťou. Že to zoberie tak rýchly spád, by mu v tej jeho kučeravej hlávke ani na um nezišlo. Kľakne si na bacuľaté kolienka a dlaňami sa oprie o sklo, aby lepšie videl. Zatiaľ, čo Amor naťahuje uši, Ďuro takmer exploduje. Len čo vyjdú do tmy, Amor sa zľahka prehupne na vankúšiky svojho zadočku. Nožičky mu hompáľajú vo vzduchu a rukami sa zaprie do chladného alumínia parapety. Pohľadom krátko švihne do sály, v ktorej sa už Fero tackavo zachytáva rohu stola a okolostojacim čosi vysvetľuje, naširoko rozhadzujúc rukami. Odchod dvojice si nevšimne. Ďuro s Melániou sa rýchlo presunú za roh kultúrneho domu. Bez jediného slova Ďuro pritlačí Melániu o stenu a do rúk si vezme jej prsia. Ruky mu na ne nestačia. Vtlačí si hlavu medzi ne a dychtivo jazykom skúša hebkú pokožku. Jediný pohyb mu stačí na to, aby sa prsia vyliali z podprsenky. Užasnuto hľadí na čosi, o čom mohol doposiaľ iba snívať. To nie je spravodlivé, pomyslí si, kým ja žijem už niekoľko mesiacov ako pustovník, Fero, ten únavný a samoľúby rozprávač hlúpostí, si noc čo noc užíva s takouto náruživou ženskou? To teda nie, Melánia musí byť moja. Aj keby čo bolo. Rukami jej prudko vojde medzi stehná. Nemusí prekonať najmenší odpor. Melánia sa mierne rozkročila už v okamihu, keď jej jazykom vošiel do plných perí, ktorých sa nevedel nabažiť.

– Si ako zrelá malina, – zašepkal jej do ucha a nechal ju, nech mu rýchlymi pohybmi roztvorí zips na nohaviciach a vyberie to, čo ju prekvapí.

– Au, – vykríkne nadšením a rozkošou, keď viac rukami ako zrakom zistí, že ju čaká pár slastných a veľkých okamihov s čímsi tak s Ferom neporovnateľným. Ďuro do nej vkĺzne. Prudko doráža silou, akoby ju chcel rozmlátiť na atómy. Trvá to len pár okamihov.

– Nebála si sa? – spýtal sa Ďuro, zapínajúc si zips na nohaviciach, Melánie, ale tá sa len potuteľne usmiala.

– Vzrušuje ma, že ma niekto môže prichytiť.

– Tvoj muž nevie, čo doma má. A ja mu to ukradnem! – povie Ďuro a Melánia mu uverí. Len nevie, ako to chce urobiť.

Na druhý deň je Melánii Ďurov plán jasnejší.

– Fero, mám niečo, nevezmeš za mňa službu? Zaplatím ti na drevo, – spýtal sa Ďuro kolegu Fera.

– A prečo nie? Máš niečo dôležité?

– Dôležitejšie ako život, – zaškeril sa Ďuro, a tak Fero zobral službu v električke za Ďura. Jazdil a dodržiaval grafikon za kamaráta, kolegu. A Ďuro? Ten platil keš.

– Melánia, miláčik, predstav si, ten môj kolega Ďuro. Pamätáš si ho? Bol na plese. No, ten obrovský mameluk, čo nevie do troch narátať. Ale v podstate je to aj tak kus dobráčiska. Predstav si, má nejaké problémy, tak beriem služby za neho a on ma vypláca na ruku zo svojho. Tu máš, miláčik, tých päťtisíc, ktoré som tento mesiac od neho dostal, si zaslúžiš, – tokal Fero spokojnosťou a Melánia s ostychom vzala päťtisícovú bankovku. Pálila ju v dlani. Vedela, že je od Ďura za to, že s ňou spáva. Cítila sa, akoby jej za to platili. Nevedela čo s tým, ale milovania aj trikrát do týždňa s Ďurom sa vzdať nemienila. Kým Fero ťahal za volantom električky, Ďuro ťahal nočné za Fera. V jeho manželskej posteli. Radovánky, v ktorých sa Melánia menila na dračicu, trvali niekoľko mesiacov.

Za ten čas Amor od únavy nie raz zaspával posediačky na strome v hniezde havrana a keďže už nemal šípy a tetiva sa rozgajdala, začal sa nudiť. Na Melániu a Ďura vystrieľal celý zásobník a veru, nechcelo sa mu zaletieť do skladu. A tak len vyčkával, kedy to tých dvoch prejde. Nemalo to však konca. Melánia kvitla, kým Ďuro zničený vášnivými nocami vo Ferovej posteli strácal silu. Melánii sa začal vyhovárať na nedostatok času. A keď dal Fero Melánii po tretí raz peniaze, tentokrát však už len dve tisícky za ďalší mesiac, žene sa niečo nepozdávalo.

– To ti Ďuro platí za to, že za neho ťaháš o toľko menej?

– Hovorí, že ho nejaká fuška, ktorú má už niekoľko mesiacov, prestáva baviť, a tak ju robí už len sporadicky, miláčik. Vari ti neprekáža, že som častejšie doma?

Melánia neodvetila. Vystrelila k bielizníku, z ktorého vytiahla obálku s peniazmi a podávala ich manželovi. Amor spozornel. Podvihol sa na lakťoch, pomrvil sa v hniezde havrana a neveriacky zízal, čo sa to tam v spálni bytu robí.

– Čo to je? – spýtal sa Fero ženy.

– To sú tvoje peniaze a ja ich už nechcem od teba brať. Podvádzala by som ťa dvakrát. A myslím si, že nech je to ako chce, chcem zostať tvojou manželkou.

Melánia lavírovala na križovatke. Nevedela, či sa nahlas priznať. alebo mlčky zatĺkať vzťah s mužom, ktorý jej vlastnému mužovi o nej povedal, že sa mu prejedla. Fero teda netuší ako, ale ona to z Ďura vymámi. Takto sa ponižovať veru nenechá. Musí vedieť, na čom je. Zatiaľ, čo sa jej hlavou víria myšlienky všetkými smermi, jej manžel akoby nepočul, že sa mu priznáva k nevere. Odvráti od nej pohľad a hrá sa so skrutkovačom, ktorý vsunie do ryhy v skrutke. Melánia akoby neexistovala.

– Čo sa to s nami robí? – spýta sa Melánia v ďalšiu zaskakovaciu nočnú smenu Fera a rýchlo si obkročmo sadne na Ďura, ktorého nie a nie dnes rozpáliť. V pravidelných rytmoch sa na ňom pohojdáva. Čo pohojdáva, ona na ňom jazdí ako o preteky, no Ďuro len očervenie a odvráti od nej pohľad. Melánia dychčí, vyráža zo seba pridusené vzlyky, keď sa dvere na spálni rozletia a zjaví sa v nich Fero. Najprv obelie, vyrazí zo seba udychčané „pch“, no len čo nadobudne plné vedomie, skočí na posteľ medzi milencov. Nelieta len perie z Amora, ktorý si ho nadšením trhá z krídel, ale aj koža pod nechtami Melánie sa zadrapuje do pleca Fera. Snaží sa odtrhnúť mužov od seba, no tí sa ruvú ako o život. Nie jedna sa ujde aj Melánii. Amor sa plieska do stehien. Smeje sa klokotavo a pobavene.

– Melánia, uteč! – zakričí Ďuro. A Melánia? Na slovo poslúchne. Len čo sa dvere za ňou zabuchnú, chlapi sa v okamihu od seba odtrhnú. Vstanú z postele, oprášia sa a smejú sa. Podajú si ruky, potľapkajú sa po pleci a nalejú si za pohárik čohosi tuhého.

– Si kamoš, ale už mám toho dosť. Nestačím jej. Ani tie prachy, čo mi za to platíš, mi za to nestoja. Čo by si povedal na Aladára? Ten by si možno dal povedať, – povie Ďuro Ferovi a ten sa poškrabká v už lysej hlave, z ktorej mu odpadlo, ako Melánia od srdca, aj tých sedem statočných.

– Myslíš? Tak ja to teda skúsim, – povie Fero a Amor s krídlami havrana sa znovu posadí do hniezda. Natiahne novú tetivu, bruškom pršteka vyskúša ostrosť šípu, ohne luk a vyčkáva. Na Aladára. Len čo sa zjaví v Melániinej blízkosti, prižmúri oči, zacieli. Pri plnom sústredení sa zadočkom posúva v hniezde havrana tak nešťastne, že z neho vypadne vo chvíli, keď chce vystreliť. Hniezdo spadne zo stromu a Amor, ktorému sa predtým nešťastnou náhodou krídla otlačili o výstelku, stráca svoju schopnosť škodiť. Lebo ako je iste známe, nielen havran škodí len vtedy, keď... keď hniezdi.

MYŠLIENKY DIABLA

Prevalila sa na bok a vložila si do úst cigaretu. Vedela, že Gabriel neznáša, keď fajčí, ale po takom milovaní, aké mu v uplynulých minútach poskytla, by si zaslúžila aj čosi viac. Sám jej dokonca pripálil. Chytila ho zápästie a frivolne mu hľadela do očí, vychutnávajúc jeho žiadostivý pohľad. Potiahla si z cigarety a cez nos vypustila dva dymové pásy, ktoré sa rozplynuli do clony. Hľadela cez ňu na Gabriela a slastne privierala oči. Ležal na bruchu a ich nahé telá, sperlené potom sa dotýkali stehnami. Hltal ju očami. Ruky vystrel k nej a hladkal jej veľké prsia, ktoré sa jej rozlievali na hrudníku. Prstami krúžil po dvorcoch bradaviek. Nahol sa k jej ľavému prsníku a bradavku uchopil do úst. Jazykom ju chvíľu olizoval, kým sa nevztýčila.

– Bola si úžasná. Zbožňujem ťa, láska, – povedal a zvalil sa vedľa nej na chrbát. Potiahla z cigarety a vypustila kolieska ku stropu hotelovej izby. Okolo postele sa povaľovali prevrátené poháre na vysokých stopkách, do ktorých si naliali suchý šampus. Vypili takmer dve fľašky, kým sa domilovali. Trvalo to pridlho a bolo to príliš krásne na to, aby to mohlo trvať večne. Vedela to ona, vedel to i on. Podvedome však obaja túžili po tom, aby jestvovalo nekonečno. Môže byť niečo úžasnejšie, ako keď si Ida nechá stekať po holom tele cícerky perlivého vína, ktoré jej on zlíže jazykom? Kvapky sa pomaly predierajú jej dokonalým telom, uhýbajú, zliezajú po bruchu, stehnách a keď zmenia smer, aký Gabriel sleduje nielen svojimi očami, končekom jazyka ich prinúti, aby skončili tam, kde on vtesná svoj jazyk a pridržiavajúc jej stehná, pohráva sa s miestami, ktoré sú najdráždivejšie. Pre oboch. Úlohy si vymenia a ona svojimi srdiečkovo krojenými ústami a jazykom hľadá miesto na jeho tele, ktoré len čo sa ho dotkne perami, pocíti jeho tuhosť. Vloží si ho do úst a izbou sa ozýva stonanie, ktorého vyvrcholením sú nekontrolované výkriky. Únava, ktorá na nich doľahne, je tak slastná, že sa človeku nežiada nič iné, len aby sa to nikdy neskončilo.

– Dokedy sa budeme ešte takto pred tvojou ženou schovávať? Kedy jej to povieš? – spýtala sa a zatlačila ohorok cigarety do popolníka. Podoprela sa na lakťoch a zahľadela sa mu do očí.

– Vieš, že by som pre teba urobil všetko na svete, ale musíme myslieť aj na našu budúcnosť. A ja už viem aj ako. Dúfam, že ty si svojmu manželovi nič nepovedala, – otočil sa na bok a prstami sa jej pohrával s pramienkom tizianových vlasov, ktoré sa jej rozprestreli na pleciach a chrbte. Miloval ich vôňu a ženu, ktorá ich nosila na hlave ako korunu svojej krásy a sebaistoty.

– Môj muž, odkedy som s ním bola u teba v ordinácii, myslí len na svoj cholesterol a na to, aby mu nestúpol tlak. Bojí sa infarktu, mozgovej mŕtvice, bojí sa aj vlastného tieňa. Je to sraľo. Hypochondrická otrava, ktorú zaujíma len jeho telesná schránka, - prevrátila mandľové oči k stropu.

– A čo jeho duševné zdravie? – spýtal sa a vážne sa na ňu zahľadel.

– To ako myslíš? Ty si lekár, ty predsa vieš, že je kompletný. Len je to taký malý narcis, ktorý sa stále pozoruje. Prečo sa pýtaš? Ja by som sa mala! Na tvoju ženu. Kedy to obidvom povieme? A nehovor, že to chceš pred ňou utajiť, lebo by sa s tebou v okamihu rozviedla a ty by si prišiel vďaka hlúpej predsobášnej zmluve o všetko!

– Miláčik, raz budeme spolu. Len ty a ja.

– Ako? To by si musel svoju ženu zabiť! – zasmiala sa chrapľavým smiechom, z ktorého sálala podráždenosť a hnev. Chvíľu mlčali.

– A možno to nie je až taký zlý nápad, – zodvihol jej bradu a donútil ju, aby sa mu pozorne pozrela do očí.

– Čo?

– Zabiť moju ženu.

– Blázniš? Ty by si to dokázal? – spýtala sa a na perách jej pohrával sarkastický úsmev.

– Ja nie. Nezabúdaj, ja som lekár. Ja ľudí privádzam k životu, – povedal a kým sa spustil k nej na vankúš, postrehla na jeho tvári úškľabok.

* * *

V čakárni ordinácie sedel už len posledný pacient. Lekár poslal sestričku domov už pred viac ako hodinou.

– Poďte, – otvoril dvere na ordinácii a zavolal pacienta,- chcel som, aby ste prišli až neskôr.

– Prečo, pán doktor? – spýtal sa s obavami štyridsaťročný obézny muž, ktorému šediny presvitali v uhľovočiernych vlasoch. Nos mal guľatý, na špičke akoby rozpľasnutý. Oči za silnými dioptriami sa zúžili a vyslali k lekárovi signály plné obáv. Gabriel si odkašľal. Rukou si zakryl ústa a uprel na pacienta vážny pohľad.

– Výsledky testov nie sú, žiaľ, nijako priaznivé. Budem úprimný. Sú viac ako zlé. Potvrdilo sa to, čoho som sa najviac obával. Je mi to ľúto, ale... myslím, že by ste... sa mali pripraviť na to, že cesta vášho uzdravenia, ak nejaké bude, a to dúfajme, že áno, bude veľmi ťažká, dlhá a náročná, – povedal lekár a vzal si do rúk pero, aby ním načmáral na kus papiera čosi nezrozumiteľné.

– Mám rakovinu! – skríkol pacient a lakťami sa oprel o stôl. Navážil sa dopredu, hrudníkom sa takmer dotýkajúc jeho vrchnej dosky.

– Ste vážne chorý človek, ale my sa budeme snažiť predĺžiť vám život, ako najlepšie to pôjde. Budem úprimný, nebude to jednoduché. Viete, v akom kolapse je zdravotníctvo a zákroky, ktoré nás čakajú, budú finančne veľmi náročné, – povedal lekár a vložil si pero do vrchného vrecka plášťa.

– Ale ja peniaze nemám. S manželkou sme toho veľa nenašetrili. Viete, ona je dosť náročná a ...

– Zdravie je prvoradé. A váš život je v ohrození. To by ste mali mať v prvom rade na zreteli.

– Veď to aj mám, ale kde mám peniaze zobrať?

– Vedel by som o niečom.

– Nerozumiem, pán doktor, – povedal pacient a zdrvený sa oprel o operadlo stoličky, – ale urobím všetko na svete, len aby som tie peniaze zohnal. A vy zase urobíte všetko pre to, aby som žil, však?

– Ja vám tie peniaze dám. Pol milióna.

Pacient vytreštil oči na lekára. Hlavu vysunul spomedzi pliec a krk naťahoval tak, akoby chcel, aby sa mu predĺžil. Aby bol čo najbližšie k ústam lekára, ktorý zašepkal do miestnosti bez jediného svedka.

– Zabijete moju ženu...

Ordináciu lekára zaplnilo hrobové ticho, ktoré sa dalo ohmatať. Jediné, čo ho o pár okamihov prehlušilo, bol zrýchlený dych oboch mužov a smrť, ktorá zaťala ostrie kosy kamsi uprostred myšlienky. Myšlienky diabolského plánu, ktorý sa naplnil o necelý mesiac.

* * *

Telo mŕtvej ženy našli o pár dní. Gabriel zmizol a o smrti svojej manželky sa dozvedel v hale letiska, kde už na neho čakal mladý kriminalista.

– Vraha vašej manželky sme zaistili. Tvrdí, že ste si ho najali. Vraj ste mu sľúbili, že keď ju zabije, zaplatíte mu päťsto tisíc a on sa bude môcť liečiť z rakoviny. Poznáte ho? – kriminalista vytiahol fotografiu muža, ktorého ihneď spoznal, aj keď na nej nemal okuliare.

– Je to môj pacient. Prišiel ku mne do ordinácie pred pár mesiacmi. Nič vážne. Zvýšený cholesterol a krvný tlak. Ale inak bol v poriadku. Predpísal som mu len diétu a lieky na zníženie tlaku. Pokiaľ si spomínam, išlo o Indap, Isoptin, Cynt a tuším... Lusopress. Hovorili ste už aj s psychiatrom? Keď bol naposledy pacient u mňa, napísal som mu k nemu odporučenie... povedal by som, že trpí manicko-depresívnou psychózou... ale, že to vyústi až takto..., – Gabriel si až teraz sadol na lavicu v obrovskej hale, v ktorej sa to len tak hemžilo cestujúcimi a vložil si hlavu do dlaní, aby zakryl slzy, ktoré sa mu tisli do očí.

– Prečo si myslíte, že zavraždil vašu manželku, keď ju nepoznal? Aspoň pokiaľ sme to my zistili, – spýtal sa kriminalista a v jeho blankytne modrých očiach sa nedalo vôbec čítať. Gabriel si vzdychol a pohľad uprel doprostred davu ľudí, ktorí boli poobliekaní do tých najfarebnejších odtieňov, aké si doposiaľ ani neuvedomoval. Zliali sa mu do jednej obrovskej machule.

– Netuším... neviem... možno ma v tej svojej chorej mysli vinil za to, že som mu odoprel predstavu o vlastnej dokonalosti. Tela aj ducha... alebo ak chcete, duši...

Vyšetrovateľ nič nepovedal. Pozrel sa tým smerom, kam keď sa zahľadel Gabriel, jeho sebaistota akoby ochrnula. Pestrofarebný chuchvalec ľudí prehlušila žena v čiernom.

– Čo vás tak prekvapilo? – spýtal sa kriminalista a prísne sa pozrel Gabrielovi do očí, – Tá žena v čiernom? Vyzerá ako smrť, všakáno?

– Nie... nie, – znervóznel Gabriel a odvrátil od ženy pohľad, – vyzerá ako vdova.

– Veď aj je. Jej muž sa ráno obesil. Keď mu väzenský lekár potvrdil, že je zdravý... zdravý ako repa, pán doktor. Napriek tomu, že vy ste mu stanovili smrteľnú diagnózu,- kriminalista uprel na Gabriela prenikavý pohľad.

– Prosím, zoznámte sa, to je manželka vraha vašej manželky a toto je...

– Viem, kto to je! Je to vrah môjho muža, – povedala Ida a s odporom odvrátila pohľad od Gabriela.

„Do pekla aj s diabolským plánom“, pomyslel si Gabriel a keď ho odvádzali k autu, obzrel sa za ženou, ktorej ladná chôdza zvýrazňovala štíhly pás, oblé boky, len do tváre jej nebolo vidieť.