Lajos Grendel

Odtienené oblomky

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Lajos Grendel 1981, 1982 and 1985, complete slovak edition 1985 and 2015
Translation © Karol Wlachovský 1985 and 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2016
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2016
Cover photo © Tibor Somogyi
Design © Marta Blehová, 2016
540. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-668-8 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-669-5 (ePDF)
ISBN 978-80-8114-670-1 (ePub)

Ostrá streľba

Národ/nos(t)ný ne/román

Prvé (historické) zúčtovanie

Ako hromobitie číhajúce na zvonicu,

vydávam rozkaz: páľte presne na obraz.

Velemir Chlebnikov: Holím tichom

1

Otýchto spísaných udalostiach budeme rozprávať tajnostkársky, aby sme si sami dožičili trochu radosti (škodoradosti), ato nielen preto, že vôbec nie sú radostné. Reč bude oťažšie pochopiteľných častiach textov na zvitkoch nájdených vdome Olšavskovcov. Vnich sa vzájomne prekrýva dokonale zavádzajúce pochlebovanie airónia, pričom rozprávač nevie rozhodnúť, či nie je iróniou to, čo sa zdá pochlebovaním, alebo či vskutočnosti nie je pochlebovaním to, čo sa dá čítať ako pamflet. Rozprávač nemá ľahkú situáciu, text môže iba doplniť na základe mimovoľnej kontroly vlastných skúseností atrpkého úškľabku jedného historického krachu. Do ďalšej práce ho nepodnecuje nič. Ani odkaz (ak vôbec jestvuje) pisateľa textov, hoci viacvýznamovosť (zlomyseľnejšie: viacvýznamová nezrozumiteľnosť) pomyselného odkazu práve dnes– tu ateraz– provokuje naše precitlivené zmysly. Spletenina nejasných narážok nie je výzva na ďalšie domýšľanie alebo čo len opatrné komentovanie rozprávania. Jednako sa rozprávač popasoval stextami, len aby odhalil vnútorné súvislosti (tajné dvere), ale skutočnosť mu zakaždým ukázala somárske uši. Pravdepodobne sa teda neobjasní nič. Ibaže bude jasnejšie niečo, čo rozprávač akiste zaeviduje ako úspech, ale to ešte neznamená, že by bol potom spokojný. Ba čo viac, má odôvod navyše vyvarovať sa lacného domýšľania, nech by už bolo akokoľvek príťažlivé.

2

Na druhej strane však máme ľahkú úlohu. Model je svieži anapodobiteľný. Sedemstoročné dejiny mesta výstižne vyvracajú detinské domnienky opriamočiarom pokroku. Sme bezmocní pred hrubým naturalizmom „nečakaných“ udalostí askutočnosť nás na každom kroku napráva adopĺňa. Očom bude reč, je také nereálne, že už takmer zodpovedá skutočnosti. Podobný úmysel mohol mať aj pisateľ zvitkov nájdených vdome Olšavskovcov: čím väčšmi sa odpútať od banálnej arozháranej skutočnosti všedných dní aak sa naskytne možnosť, prekročiť zatiaľ hmatateľnú medzu „reality“. Stručne povedané: držať magnet pod listom papiera posypaným kovovými stružlinami. Časový údaj nie je dôležitý, vlastne je dôležitý iba vtom zmysle, že je to výnimočný rok vživote mesta. Turci po dvadsiatich rokoch neúspešných pokusov roku 1663 obkľúčia aobsadia mesto. Ich prítomnosť vkrajine už dávno nie je škandálom, ale oddávna daným stavom. Ľahko sa dá vyrátať: keď padol Budín, starý otec najstaršieho občana mesta mohol mať najviac dvadsať či tridsať rokov. Hoci táto dlhá prítomnosť je ešte vždy strašná, už nie je mysticky hrozná, ale– jednoducho povedané– nemá kopytá arohy. Pred tureckým obliehaním ušla do neďalekých lesov amočiarov iba polovica obyvateľstva, druhá časť zostala vmeste ako takmer ľahostajní pozorovatelia akosi hlucho zmierení sneistou budúcnosťou aj bez Turkov. Medzi nimi aj starosta Ambro Boroš.

Pisateľ zvitkov sprvoti zahrnul Ambra Boroša samými vynikajúcimi vlastnosťami, hoci za hrdými prívlastkami akoby bolo počuť aj chvenie jemnej žilky irónie. Bolo by však chybou zveličovať jej význam. Ak možno veriť pisateľovým slovám, Ambro Boroš je potom smelý, obetavý, múdry, vťažkých situáciách neoblomný, vytrvalý atrpezlivý človek, ktorý neustúpi ani opiaď zo svojich princípov. Ozaj, aký dôvod by sme mali pochybovať ohodnovernosti tejto charakteristiky? (Vnútorný hlas: Mnoho, veľmi mnoho dôvodov!– Pozn. rozprávača.) Je pravda, že bez príkladov táto charakteristika pôsobí na dnešné ucho proklamatívne, trochu svojvoľne. (Iný vnútorný hlas: Aj od teba čakajú vyhlásenie, ty hlupák!– Pozn. rozprávača.) Pre nás je však zárukou autorova anonymita (viac hlasov znútra: Anonymita ako záruka pravdovravnosti... Och, stredná Európa, ty mozgová púšť!), neskôr zasa vecnosť, sktorou sleduje osud Ambra Boroša.

Keď jednotky bega Mustafu vnikli do mesta, Ambro Boroš ich vítal na čele málopočetnej delegácie pred radnicou. Symbolicky odovzdal begovi kľúče od mesta ana druhý deň podával obed tureckému vezírovi vo svojom dome. Okrem troch sluhov služobníctvo ušlo už vprvých dňoch obliehania. Turecký vezír chválil odvahu tých, čo zotrvali.

– Netreba sa nás báť,– ubezpečoval vezír.– Sľubujem, že sa nič nestane tým, ktorí sa knám budú správať priateľsky.

Neskôr sa opýtal starostu, či je vdovec, že ho vo svojom dome prijal sám. Ambro Boroš sa zahanbil, ospravedlňoval sa, vyhováral sa, že manželku adcéru poslal do Zvolena, nemohol predsa vedieť, aký osud čaká mesto.

– Ale, ale,– krútil hlavou turecký vezír,– informovali ma tak, že ich skrývaš tu vdome.

– Načo zapierať, je to tak,– odpovedal starosta.– Dobre ťa informovali, urodzený beg.

– My nie sme zbojníci, my sme vojaci,– povedal beg.– Rád by som sa zoznámil stvojou dcérou. Ako som počul, má šestnásť rokov.

– Šestnásť,– odpovedal zdrvený starosta.

– Ašesťdesiattri kíl.

– Šesťdesiattri.

– Nevie sa už dočkať chvíle, aby sa so mnou zoznámila.

– Nevie sa už dočkať.

3

Anonymný pisateľ zvitkov nestačí dosť často prízvukovať, aký bol príchod Turkov disciplinovaný, takpovediac civilizovaný; priamo príkladný vzhľadom na to, že sú pohania. Karhá iba uhorských mládencov zDolniakov, ktorí vjaničiarskom vojsku chceli byť janičiarskejší než janičiari avo dne vnoci naliehali na veľkorysého amúdreho bega Mustafu, aby im povolil tri dni slobodne zbíjať, alebo dal zhabať majetok zradných občanov, ktorí opustili mesto, akiste unikajúc pred zlým svedomím. Lebo to sú zlí Uhri. Pisateľ zvitkov sa často odvoláva na to, že títo mládenci zDolniakov, ktorí ešte veľmi dobre ovládali materinský jazyk, zaobchádzali so svojimi pokorenými pokrvnými bratmi ako sdobytkom, mnohých pobili, ženy znásilnili azaškrtili, alebo najprv zaškrtili apotom znásilnili. Napokon musel turecký vezír zasiahnuť. Beg Mustafa mal už dosť výčinov oddaných uhorských vojakov azakázal im opúšťať priestor hradu.

Iný text zvitkov nájdených na povale domu Olšavskovcov obsahuje pamflet Petra Šomodiho Juhása; pisateľ zvitkov ho pripojil kvlastným záznamom ako doplnok. Pamflet chce dôrazne vyvrátiť rozsiahle pasáže sburičským obsahom vistom (nemenovanom) rukopise aako taký zbodu na bod pripája kmenám tézy rozvratných pisárikov, ktorí sa skrývajú sa za pseudonymy, posmieva sa nadnesenému štýlu, poukazuje na prázdnotu pojmu lásky kvlasti ana jeho ideovú škodlivosť. Robí to sodvážnym rozmachom, sarkastickým nadšením anezastieraným sebavedomím. Dnes (čiže vprvej polovici 18. storočia– pozn. rozprávača), podčiarkuje Peter Šomodi Juhás, láska kvlasti sa najčistejšie prejavuje voddanosti kráľovi avchlapčenskej príchylnosti, od týchto vlastností sa doslova nedá oddeliť. Naproti tomu rušitelia kráľovej autority– pozri Rákóciho ajeho bandu– už dávno poklesli na pohanských tureckých žoldnierov. Či treba viac dôkazov?!

(Dajme tomu, že treba!– Pozn. rozprávača.)

Ľstiví buriči, len aby si vyslúžili almužnu chlebodarcov, predstavujú trpké desaťročia tureckej poroby ako rajský stav, počas ktorého za takpovediac ojedinelé prechmaty (ak sa vôbec vyskytli) boli zodpovední iba niekoľkí prihorliví jednotlivci. Zároveň– podľa dobrej uhorskej obyčaje– neštítia sa ponižovať kresťanských víťazov kráľa Leopolda aopísať ich ako tlupu pomstivcov, pričom vhojnom počte boli medzi nimi aj Uhri, vlastenci sčistým srdcom. Hľa, zvolal autor pamfletu, kam vedie hrubé atendenčné falšovanie histórie! (Aj my sa zúčastňujeme na jeho zvolaní ači zneho prameniacej obave, prirodzene, nezabúdajúc na určitú národnú výchovnú úlohu, dobročinné poslanie acharakter cizelujúcu funkciu falšovania dejín. Keďže vduchu sme blahoželali autorovi, zahĺbime sa ešte väčšmi do štúdia jeho diela.)

Autor pamfletu sa hanblivo priznáva, že viac rokov sám žil medzi Turkami, môže teda dosvedčiť, že Turci nie sú ľudské plemeno. Napríklad beg Mustafa, ktorý za tureckých čias bol vojenským náčelníkom mesta, cez najsvätejšie kresťanské sviatky zbíjal alúpil ako diviak. Panny amladé ženy zasa... hm, hm... slovom, dal odvliecť do hradu atam... nuž, pisateľ pamfletu poznamenáva, že podľa výpovede jednej zhanobenej panny begov vtáčik (pamfletistov výraz– pozn. rozprávača) bolo čosi končiace sa kosteným hrotom ako kel diviaka. (Rozprávač mimochodom poznamenáva, že ešte aj dnes, najmä za tuhých zím, zneďalekých lesov zavše zablúdi do mesta diviak aľudovo sa tu nazýva turecká sviňa. Podľa rozprávačovho vedomia iba vjeho rodnom meste, anikde inde vmaďarskej jazykovej oblasti.)

Rozprávač bol ešte malý chlapec, keď sa raz opýtal otca:

– Otec, je to pravda, že diviak je turecká sviňa?

– Veru, je to tak.

– Prečo?

– Keď budeš dospelý, dozvieš sa.

– Povieš mi to?

– Ja nie.

– Prečo?

– Lebo ešte aj potom budeš mojím synom.

– Ja teda nikdy nebudem dospelý?

– Nikdy, chlapče.

4

Nuž, očom sa Peter Somodi Juhás zcudnosti nerozpisuje, rozvádza jedna znajkrajších zhanobených panien, istá Barbora Kenézová, ktorá vo svojom denníku sodporom referuje otom, že begovo pohansky škaredé apehavé telo je od hlavy po päty pokryté červenými chlpmi, ba idlane achodidlá má chlpaté ako opica. Slávny viedenský prírodovedec Alfréd Höhnel si teda nevycucal zprsta predpoklad, podľa ktorého Turci sú iba sprostredkovane božími tvormi avlastne sa odrodili od opíc. Početní cestovatelia zo západnej Európy (napospol samí vierohodní gentlemani bez výhrad), ktorí preputovali ríšu tureckého sultána, jednomyseľne potvrdzujú hypotézu viedenského vedca. Vo svojich cestovných zápiskoch sodporom civilizovaného človeka vyššieho stavu referujú otom, že najmä vjužných provinciách ríše panujú sodomské pomery. Opice bývajú so svojimi gazdami vjednej kutici, ukladajú sa snimi na noc vjednej miestnosti, na mnohých miestach si dokonale osvojili posunky agestá svojich gazdov adakde rozumejú aj ich reči. Ozaj, čo ešte možno ktomu dodať? Azda len toľko, že zradcovia obviňujúci kráľa, zabudli, zdá sa, že beg Mustafa dal povraždiť celé masy statočných mešťanov, ktorí ukryli svoje dcéry amanželky pred jeho zbesnenými tlupami, ba dal zavraždiť aj tých, ktorých na nešťastie Boh požehnal potomkami mužského pohlavia. (Tých zasa preto!) Anonymní ohovárači bez zábran (dnes by sme skôr povedali: na plné ústa– pozn. rozprávača) obviňujú ztýchto zločinov hrdinov kráľa Leopolda, akoby tým chceli potvrdiť, že sami zapadli do najsmradľavejšieho bahna cynizmu.

Keďže rozprávač nie je historik, nemôže overiť hodnovernosť zápiskov na zvitkoch azdrží sa ich komentovať. Nepochybne bude preňho vďačným čítaním rozsiahly odsek opríchode kresťanov, ako aj hýrivý opis prejavu vďaky za oslobodenie apohostinstvo. Mesto očistené od tureckých hôrd sa celé mesiace vznášalo veufórii vnútornej slobody. Zákonný poriadok vystriedal hrôzovládu pohanov, vyhnali kolaborantov sTurkami, hoci sa pratali aj sami zoprávnenej obavy pred hnevom ľudu. Vten deň si zhanobené panny amladé ženy obliekli biele šaty atrhovisko obsypali červenými ružami. Pisateľ zvitkov (presnejšie: tentoraz Peter Somodi Juhás) sa znova odvoláva na denník Barbory Kenézovej. Vstup slávneho rakúsko-španielsko-uhorského vojska do mesta sledovala mnoho trpiaca panna zokna otcovho domu. Aj ona si obliekla biele šaty tak ako ostatné mladé meštianky apredtým sa pričinila ovýzdobu trhoviska. Teraz kývala zobloka bielou vreckovkou asymbolicky hodila červenú ružu pred plukovníkovho koňa na čele cisárskej armády. Kone sa miestami po kolená brodili vzáplave ruží. Vlažný juhovýchodný vietor sa zaprel do opojnej vône ruží azavial ju smerom do Viedne. Viedenský ľud sa vyhrnul do ulíc atri dni sa veselil na počesť svetového víťazstva, ktoré uvoľnilo cestu cisárskym jednotkám až do Budína. Keď žoldnieri stvrdými srdcami videli dojímavo úprimné privítanie, všetci ronili slzy apodaktorí prisahali, že keby mali tri životy, dva by boli obetovali za spásu verného avďačného ľudu Uhorska. Kráľ Leopold daroval hladujúcemu mestu päťsto vozov chleba, niekoľko tisíc kusov jatočného dobytka, hydiny atonu rýb. „Nech je tento deň pamätný aj otisíc rokov, nech hlása nekonečnú lásku jeho cisárskej akráľovskej výsosti kmilému uhorskému ľudu.“ Neskôr vyslanci snemu mesto snemalou závisťou nazvali hodovným mestom. Jedného dňa ta pricestoval zViedne aj prefíkaný apochybovačný holandský veľvyslanec. Ďalšie sa dozvedáme zjeho spomienok.

Peter Somodi Juhás cituje dlhé úryvky zo spisu holandského veľvyslanca. Len čo veľvyslanec opustil Prešporok (Pressburg), bol svedkom smutného pohľadu. Vypálené dediny, vpriekopách hnijúce mŕtvoly amrciny, všade navôkol zatúlané kone. Bieda azlé cesty. Bandy lúpežníkov ahladujúci sedliaci. Ale keď dorazil do mesta, akoby bol vstúpil na územie iného štátu. Opitý cisársky dôstojník mu vysvetlil, že teraz je to krajina slobody. Starosta so zamastenou tvárou vítal na radnici veľvyslanca so štvrtkou husaciny vruke. Iný úradník zatiaľ stučnel až tak, že sa mu na tvári strácali uši aj nos aoči mal ako dve čerešňové kôstky.

Rozprávač nedávno preskúmal jeden ztextov srozvratným obsahom, ktoré sa spomínajú vo zvitkoch. Pamflet napísal istý Alexander P., kalvínsky kňaz. Alexander P. plynne hovoril po turecky aj po nemecky. Musíme poznať tieto jazyky, pripomína, istotne sa predsa môže stať, že naša úbohá vlasť bude ešte dlho vydaná samovôli raz jedného, raz druhého cisára. Alexander P. mal dvadsaťštyri rokov, keď vstúpil do radov Tökölyho kurucov, aza druhej tureckej okupácie vtiahol do mesta na čele ich odvážnej jednotky. Zákonný poriadok konečne vystriedal cisársku ajezuitskú hrôzovládu, píše, vyhnali paktujúcich sNemcami, hoci sa pratali aj sami zoprávnenej obavy pred hnevom ľudu. Vten deň si zhanobené panny amladé ženy obliekli biele šaty atrhovisko obsypali červenými ružami. Alexander P. sa odvoláva na denník Barbory Kenézovej. Vstup slávneho tureckého akuruckého vojska do mesta sledovala mnohotrpiaca panna zokna otcovho domu. Aj ona si obliekla biele šaty tak ako ostatné mladé meštianky apredtým sa pričinila ovýzdobu trhoviska. Teraz kývala zobloka bielou vreckovkou asymbolicky hodila červenú ružu pred koňa Alexandra P. na čele kuruckých jednotiek. Kone sa miestami po kolená brodili vzáplave ruží. Chladný severozápadný vietor sa zaprel do opojnej vône ruží azavial ju smerom do Istanbulu. Istanbulský ľud sa vyhrnul do ulíc atri dni sa veselil na počesť svetového víťazstva, ktoré uvoľnilo cestu sultánovým vojskám až do Viedne. Keď zúriví janičiari videli dojímavo úprimné privítanie, ronili slzy apodaktorí prisahali, že keby boli mali tri životy, dva by boli obetovali za spásu verného avďačného ľudu Uhorska. Sultán daroval hladujúcemu mestu päťsto vozov chleba, niekoľko tisíc kusov jatočného dobytka, hydiny atonu morských rýb. „Nech je tento deň pamätný aj otisíc rokov, nech hlása sultánovu nekonečnú lásku kmilému uhorskému ľudu.“

Podľa referátu Petra Somodiho Juhása holandský veľvyslanec strávil vmeste šestnásť dní avrátil sa stadiaľ do Viedne chorý, ale ťažší ošestnásť kíl, lebo vo dne vnoci ho kŕmili anapájali. Na druhý deň sa vzdal svojho úradu azakrátko odcestoval domov do Utrechtu. Žil ešte dva roky sťažkými poruchami obličiek ažlčníka, mesiac pred smrťou ochrnul na pol tela. Medzitým spísal prvú knihu svojich spomienok. Vnej rozvláčne opisuje približne na päťdesiatich stranách skúsenosti získané vrozprávačovom rodnom meste. Opisuje, koľko kíl husacej pečienky za niekoľko letmých dní pojedli senátori, ktorí sa kedysi tešili všeobecnej úcte, ako za jasného dňa opití ležali na dlažbe ulíc avpriekopách, ako sa štíhle dospievajúce dievčence rozkysli od sústavného prejedania. Koľko je tých, ktorým srdce nevydržalo tie hrozné skúšky pozemského raja, aako vdôsledku lukulských hrôzohodov životaschopní mladí hrdinovia stratili svoju mužnosť– mnohí azda navždy. Možno, píše, že dakto zo žartu zamiešal do časti jedla ijed.

5

Žiaľ, rozprávač si nemôže dovoliť poslať bezo zvyšku správu Petra Somodiho Juhása do ríše fantázie, hoci nechcel zovšeobecňovať. Ale nemôže to byť náhoda, že vrozprávačovom rodnom meste sa odreagujú žranicami, nech sa vkrajine stane čokoľvek (a to tým väčšmi, čím má udalosť väčší význam). Rituálna žranica ako jedna zhybných síl mesta je nezanedbateľné hľadisko ado istej miery dodatočne overuje údaje obsiahnuté vspráve Petra Somodiho Juhása. Je nepochybné, že cisárove (sultánove) dary zniesli na mesto akúsi historickú kliatbu. Rozprávač si veľmi dobre spomína, že len čo sa vnedávnej minulosti medzinárodná situácia ocitla vkríze, zakaždým sa po celom meste konali kniežacie hostiny, ba idojčence vypili viac mlieka ako po iné všedné dni. Pamiatka nedávnych historických katakliziem je spravidla navoňaná nerozlučnou spomienkou na báječné korenené jedlá; pach pušného prachu avôňa korenia sa svorne mieša aj vrozpomienkach rozprávačových rodičov. Je fakt, že novoveké dejiny mesta sa nedajú oddeliť od neslýchaného bujarého nadšenia aže vjeho prvých zhubných dňoch ochorel na cirhózu pečene známy európsky diplomat apisateľ memoárov.

6

Od tejto symbolickej pripomienky nespútanej žranice sa ničím nelíši rituál poľovačky na zajace vUlici strážneho vrchu. Aspoň sčasti je nepochybne taká. Pravdaže, poľovačky vUlici strážneho kopca nemajú nič spoločné spravými lovmi na zajace, ibaže zostala stará vášeň aprastaré pravidlá rituálu. A, prirodzene, miesto ačas: posledná novembrová nedeľa. Pravidlá sú teda staré, zmenil sa iba kostým. Ide onádhernú dialektiku tradície amódy, ktorú rozprávač pozná znútra, lebo ho do rituálu zasvätili, keď mal ešte len šestnásť rokov.

Vposlednú novembrovú nedeľu je do Ulice strážneho vrchu zákaz vjazdu už od skorého popoludnia. Horné vyústenie ulice uzavrú pod zámienkou opravy dlažby, ahoci aj vrchnosť dobre vie, že nejde onič podobné, zažmúri nad tým oči, vraviac, že je to nevinná hra. Poľovačka na zajace vUlici strážneho vrchu je stará tradícia. Na trhovisku, vkrčmách avkostoloch sa potom rýchlo šíri zvesť: „Opravujú dlažbu vUlici strážneho vrchu.“ Je to akýsi signál. Ešte nikdy sa nepodarilo vypátrať, kto vpašuje na roh Ulice strážneho vrchu značku „Zákaz vjazdu“. Podstatné je, že je tam. Raz je tam, avtedy vstarcoch aj vdeťoch, vriaditeľoch škôl aj vhotelových vrátnikoch, vgymnazistoch aj vučňoch, skrátka vkaždom, kto má vsebe mužskú krv, prebúdza sa pradávny poľovnícky pud. Prirodzene, všetci sa predsa nemôžu zúčastniť na poľovačke. Ulica strážneho vrchu je dlhá stopäťdesiat metrov aani brokovníc nie je dostatok. Aj tu, ako všade inde, dobre obídu protekcionári ahorlivci. Pravda, báječná zábava je už roky výsadou iba niekoľkých rodín, ostatní môžu nanajvýš ňuchať pušný prach. Zbrane rozdeľujú vhostinci na Ulici strážneho vrchu číslo šesť. Vo všedné dni navštevujú krčmu poväčšine uhliari, zamestnanci technických služieb astarnúce pouličné dievky. Vten deň je však vnej veľká tlačenica, hoci sa nečapuje alkohol amožno si objednať iba nealkoholické nápoje akávu. Zákaz podávať alkohol trvá do polnoci. Pušky opatruje krčmár vštyroch debnách so železným kovaním arozdáva ich popoludní medzi treťou apol štvrtou. Potom všetci zaujmú svoje miesta. Keď sadne súmrak, zo všetkých oblokov na ulici trčia namierené hlavne pušiek, akomu sa neujde miesto vdome, uchýli sa pod bránu. Podľa starých pravidiel zpušiek možno strieľať iba dohora pod štyridsaťpäťstupňovým uhlom, akoby naozaj poľovali na divé kačice alebo na netopiere. Ale žarty nabok! Nie je rozhodujúce, že poľujeme na pomyselné zajace, ale dôležitý je istý kulticko-symbolický význam poľovačky, jej poslanie zoceľujúce charakter človeka anásledná hlboká katarzia ivnútorná očista. Ulica strážneho vrchu ajej okolie tvoria starú časť mesta, chatrné domčúriky kedysi postavili vtesnej blízkosti mestského jadra. Dolný koniec ulice ešte aj dnes vyúsťuje do orníc. Mesto sa nerozrastá týmto, ale južným azápadným smerom, civilizácia tu ešte nič nepoznačila. Pred niekoľkými storočiami, po desaťročiach tureckého plienenia apotýčok kurucov slabancami, zajace sa na okolí rozmnožili tak, že spríchodom jesene vyčíňali vmeste, pustošili ovocné stromy, zaútočili na deti azavše spôsobili vmeste viac škody ako historické pohromy. Ba čo viac, kým proti nim bolo obyvateľstvo čoraz otužilejšie atí šikovnejší, čo oslnivými trikmi obracali kabáty, dajako ich aj prežili, pred týmto neobyčajným prírodným živlom boli bezmocní. Poľné zajace vnikli do mesta cez Ulicu strážneho vrchu, tam teda začali najprv na ne poľovať, apredstavitelia mestskej vrchnosti ahasiči zavše sami nevedeli, čo je dôležitejšie, či kynožiť hlodavce, alebo na druhom konci mesta prenasledovať lúpežných labancov. Milá anekdota sa zachovala otom, že vroku 1704 cisársky generál Heister akurucký veliteľ Ocskay svorne bojovali proti spoločnému nepriateľovi, ktorý práve obsadil mesto, alen potom sa stretli vpriamom boji pred hradnými palisádami. Prirodzene, anekdota je iba anekdota arozprávačovi je vzdialený zámer znevažovať kolesá dejín, sám sa predsa ľahko môže ocitnúť medzi nimi.

Ale zážitok zo zasvätenia bol pre rozprávača nepochybne otrasom na celý život. Keď ho cesta zavedie do blízkosti Ulice strážneho vrchu, zakaždým cíti na ruke chladnú pažbu pušky ana ohnutom ukazováku kohútik. So zadržaným dychom čaká na strašný výbuch, ktorý vyrazí dieru do noci. Potom okolo polnoci podávajú zajačí perkelt anik sa nepozastaví nad tým, že ide napospol ozajace kúpené vobchode. Zaslúžili si ich. Je naozaj čudné, že si to myslia, ale je to tak. Zátky pukocú, červené víno steká na obrusy adobrá nálada zakrátko dosiahne vrchol. Ľudia za stolmi rozprávajú vojnové historky, hovoria odobrodružných útekoch aodvážnych útokoch. Zajačinu kúpenú vobchode jedia sodvahou pohŕdajúcou smrťou avypľúvajú broky po miestnosti. Bitka je rozhodnutá. Všetko zostane po starom. Pán Sabó, ktorý trvá na zajačom chrbte, pretože– ktovieprečo– požíva osobitné výsady, zakrátko si ľahne do postele Matildy K., plesne ju po zadku aspýta sa:

– Dáme sa do toho, Matildka?

Na podnet pána Matušku časť spoločnosti sa premiesti do krčmy, kde sa však neprepadne už ani špendlík. Odovzdá svoju pušku aako áno, ako nie, už reční na stole.

7

Aj pisateľ zvitkov nájdených vdome Olšavskovcov si spomína inakšie azdanlivo sa vystríha zaujať nejaké stanovisko. Koniec koncov nie je na tom nič výnimočné. Koľko prameňov, toľko hľadísk. Čo na každom kroku mätie rozprávača, je nezanedbateľná okolnosť, že medzi rozličnými rovinami chýbajú styčné body, akoby všetci boli písali iný príbeh, anie ten istý vždy inakšie. Pravda, pisateľ zvitkov sa zapodieva výlučne životným príbehom Ambra Boroša. Bez mýtov alegiend, ale našťastie aj bez anekdotizovania, priam ľahostajne, či presnejšie: raz takmer snenávisťou, raz sláskou. Ťažko posúdiť, či sním sympatizuje, alebo ním hlboko pohŕda. Rozprávač si jednako len utvorí presvedčenie, že pisateľ zvitkov neprotirečí sťažnostiam formulovaným vpamfletoch anapospol všetky citované diela obsahujú nejakú aktuálnu (opäť vnútorný hlas: azda nie platnú večne) pravdu avskutočnosti jedna pravda nevyvracia druhú, ale ju znásobuje.

8

Je pravda, že Ambro Boroš vydá dcéru tureckému begovi. Zároveň pomáha utečencom. Turci nemajú ani tušenia, že pod mestom sa vinie sústava chodieb ajeden zvedľajších vchodov je vpivnici Ambra Boroša. Ale je zvláštne, že Boroš ide poruke každému, kto je odkázaný na jeho pomoc, iba vlastnej dcére nepomôže ujsť. Rozprávač však môže hádať. Prečo nie svojej dcére? Dcéra je predsa dcéra. Prečo vždy cudzím? Prečo tým, čo možno ešte včera boli jeho tajnými nepriateľmi? Cynik? Hrdina? Fanatický ľudomil? Kto je tento starosta? Jedno je isté: nie je pomätený na mysli. Lenže kto to môže naisto tvrdiť po odstupe tristo rokov? Pisateľ zvitkov zanecháva rozprávačovi málo oporných bodov. Sústreďuje sa na opis udalostí. Opisuje tajné úteky, návštevy bega Mustafu ustarostu, výjavy zo spálne. Beg Mustafa sa vystatuje, že starosta je jeho najspoľahlivejším človekom. Ale možno práve to je cieľ. Obetovať všetko: statočnosť, vieru, národnosť, prejsť na druhú stranu, apritom zachraňovať, čo sa ešte zachrániť dá. (Vnútorný hlas: Na to treba mať guráž, kamarát!) Starostovi sa podarilo odvrátiť od seba aj tieň podozrenia, ale je veľmi otázne, či nezašiel priďaleko, či táto dvojaká hra nemá aj iný, hlbšie skrytý cieľ. Na tieto otázky sa nedá odpovedať. Iba jediný dodatok, ktorý vyvracia všetky logické konštrukcie ašpekulácie: keď Rakúšania obkľúčia mesto aich vstup do mesta je iba otázkou hodín, beg Mustafa sa vyvaľuje vposteli starostovej dcéry. Pre Boroša nadišla chvíľa zúčtovania. Ale namiesto toho, aby svojho hosťa otrávil, navrhne, že mu pomôže ujsť zmesta. Odvedie bega do pivnice, tam mu odovzdá plán sústavy chodieb, ktorý ukrýval vbyte vo vankúši. Turecký vezír otáľa, prisľúbi, že porozmýšľa onávrhu, akeď sa rozhodne ujsť, vráti sa opol druha či dve hodiny.

Uplynie hodina, aj druhá, rozvidní sa. Ráno Rakúšania zaútočia na mesto aodva dni obsadia aj hrad. Ambro Boroš víta rakúskeho generála pred radnicou asymbolicky mu odovzdá kľúče od mesta. Večer ho zatknú, ale na druhý deň napoludnie prepustia. Oniekoľko hodín je mŕtvy. Konštatujú, že smrť spôsobil infarkt. Cisárske vojská uzavrú východy zmesta. Niekdajší utečenci, ktorí za svoj život môžu ďakovať starostovi, hromadne sa vracajú domov. Pod mestskou bránou každý dostane od veliteľa stráže lístok, ktorým neskôr môže preukázať svoju lojalitu. Ich nepopravia. Popravia iba tých, čo zostali vmeste, či vlastne tých, čo už mali dvadsať rokov aešte im neminulo šesťdesiat. Hromadné vraždenie sa odohráva na hradnom nádvorí svylúčením verejnosti. Chlapov vešajú, ženy vrhajú do jamy hlbokej päťdesiat metrov zvanej Krvavá studňa. Oniekoľko mesiacov neskôr privedú do mesta dvesto (podľa iných prameňov päťsto) bavorských kolonistov, ktorí ihneď získavajú výsady. Pisateľ zvitkov poznamenáva, že neskôr mnohí spomedzi nich prešli ku kurucom. Ostatní zutekali, ale po roku sa vrátili do mesta adnes všetci zastávajú dôležité funkcie.

Pisateľ zvitkov nezabúda upozorniť svojho čitateľa: teraz je konečne mier abeda tomu, kto sa ho odváži narušiť.

9

Rozprávač ponajprv zazrie obhorené múry kalvínskeho kostola, vychladnuté kamene, nezastrešenú loď, kde sviští vietor apadá sneh, ako aj mesiac usadený na vrchole zvonice. Bezdomovcov, ktorých časť pohltil močiar. Počuje výskot akroky bosých na ušliapanom snehu. Vo sne sa stretáva smužom vkožuchu; fajčí cigaru, vietor mu znej vyšklbáva iskry. Vmeste volajú tohto muža Bludár avie sa oňom, že býva dakde pri cintoríne. Na Dušičky sa ukrýva medzi zrúcaninami kaplnky na Kalvárii; vten deň spravidla vytrvalo avýdatne prší, vietor píska medzi holými ruinami. Pusté, neútulné temeno vrchu je nehostinné, akoby ani nebolo jestvovalo abolo iba výplodom rozprávačovej predstavivosti vdaktorej skleslej chvíli; je pochmúrne ako tmavá reprodukcia olejomaľby. Sivé metrákové balvany vdaždi očerneli akaždý rok klesajú opiaď hlbšie do zeme. Vpravici drží muž vkožuchu napoly vyfajčenú cigaru, vdruhej ruke dáždnik snalakovanou hnedou rúčkou. Po rebrách dáždnika stekajú dažďové kvapky apadajú na mužove bezfarebné topánky zbrázdené záhybmi. Bludár sa rozhliada spoza dvoch tenkých stĺpov cimburia kaplnky. Čaká na západ slnka, ktoré akoby krúžilo od rána medzi nízko letiacimi oblakmi. Je pološero ako za okienkami so stiahnutými roletami vúzkej remeselníckej uličke odsúdenej na asanáciu, kde zub času vkútoch dielní nahlodáva kladivá, zveráky, kliešte; vdaždi sa dajú iba tušiť obrysy cigánskych kutíc vdoline aobďaleč nezdolateľne vysoké ohrady židovského cintorína. Bludár čaká, kým sa zvečerí. Odváži sa vyjsť, až keď na všetkých hroboch zažnú sviečky. Zaradom obchádza hroby asfúkne plápolajúce sviečky. Rúčkou dáždnika poklepe náhrobníky, preskúma hrdzavejúce zámky, napraví zošmyknuté vence na čerstvých hroboch. Dvesto rokov po smrti sa ho nebojí nikto, všetci sa iba domýšľajú, kto to vlastne môže byť.

10

Otázka je neriešiteľná. Podľa svedectva zvitkov nájdených na pôjde domu Olšavskovcov pred dvesto rokmi bolo mesto, povestné svojimi podpaľačmi, iba typickou dolnozemskou dedinou. Starý kalvínsky kostol stojí na vzdialenosť ulice od hradných múrov na mieste bývalého piaristického gymnázia. Na kostolnej veži sa vystatuje pyšný kohút, krk otáča kvýchodu slnka, kde od tureckých čias aj na pestovanie viniča vhodné stráne kopcov zarástli agátmi. Tri veduty vprílohe zvitkov ponúkajú obraz omeste zo západu, severu azvýchodu. Každý druhý dom má ešte slamenú strechu ana južnej strane ešte vidieť aj močiar sbezodným bahnom aexotickým vtáctvom. Čas po dvesto rokoch sa zmiloval iba nad hradnými ruinami.

Tri veduty sú plastické asú takmer verným obrazom skutočnosti, ale tvorca ich signoval iba vročením. Potom je isté, že tvorca vedút napísal aj text na zvitkoch, pravdepodobne na pokyn cisárskeho dvora, atento tvorca možno bol potulný študent sveselou mysľou. Lebo kohútovi prikreslil na nohu parádne ostrohy anamiesto hrebienka zasa velikánsky chochol ako rozvinutý vejár, takže vták na veži je zároveň aj strašidelný, aj komický. Ale akiste by bolo zveličením podľa toho usudzovať otvorcovom tušení, že zakrátko vypukne občianska vojna avnej kalvínsky kostol ľahne popolom.

Cestovateľ prichádzajúci ziných končín sveta by bol zhrozený, akeby bol bohabojný asústrastne by prešiel mestskou bránou, všade by bol narazil na stopy po skaze. Pritom podmanené avydrancované mesto už celé desaťročia vychutnáva radosti mierového života. Po toľkom krvavom kúpeli je však tento mier klamlivý. Skaza je všeobecná. Obyvatelia dostali čemer od potokov krvi, sú takí očemerení, že stovky potkanov, ktoré bašujú vôkol ich bydlísk, nechávajú na pokoji, ba čo viac, po biednych desaťročiach jarma knim aj prechovávajú úctu– pre mäso. Vroku 1739 tu ešte aj zo zeme sálal pach krvi. Nestori sa ešte pamätajú na krátku, ale oto krvavejšiu porobu, rovnako spomínajú na hrôzovládu rakúsko-španielskych vojakov ana ich rabovačky. Aj hrad akoby bol iba včera vyhodil do povetria neznámy kuruc generála Jána Boťána. Pritom odvtedy minulo dvadsaťdeväť rokov. Ešte aj po takom dlhom čase stúpa dym zo zavalených pivníc ako zdákej studne, na ktorej dne je brána do pekla. Vravia, že ak nie voda alebo močarina, potom oheň jedného dňa zachváti mesto. Ale tento deň už mešká dvestoštyridsať rokov.

11

Po vyše dvesto tridsiatich rokoch rozprávač na dvanástom poschodí vežiaka stredoeurópskeho štandardu opeká hrianky na plynovom variči, varí vodu na čaj amyslí na bojisko, kde nie sú mŕtvoly. Namiesto nich tam stoja vežiaky, fádne, monotónne bloky činžiakov, asfaltová cesta, neónové svetlo apodobný skromný stredoeurópsky komfort. Rozprávačovi by bolo stačilo aj menej. Lenže tak ako ostatní, aj on už privykol, že spoločnosť sa oňho stará arozhoduje oňom, poskytne mu radový činžiak, plynový sporák, vybetónovanú cestu, diaľkové kúrenie, morálku asny. Obkolesuje ho neviditeľným kordónom avňom akoby bol slobodný. Aj preto majú zvitky stromi vedutami neoceniteľnú hodnotu. Zobrazujú mesto, ktoré už nejestvuje. Namiesto neho postavili činžové domy ado nich sa nasťahovali nájomníci. Prišli shuriavkom, zato doživotne. Rozprávač znepokojene sleduje, ako sa sám mení na nájomníka, hoci sa ubezpečuje, že zatiaľ je imúnny. Rozlieva čaj, rozotrie strúčik cesnaku na zhnednutý chlieb, na jeho drsný povrch, chuť striedky chleba presiaknutej masťou mu spôsobuje detinskú radosť, lebo mu pripomína niečo, čo môže byť už len predmetom nostalgie. Vkuchyni bzučí mucha, znova aznova, zakaždým naráža na okno šľahané dažďom. Hľadá škáru. Zizby počuť chrapot rozprávačovho otca. Ten nikdy nebude nájomníkom, ani jeho matka. Fyzicky aj oni žijú uprostred zóny radových činžiakov, ale dušou sú dakde vo vzdialenom, dávno minulom svete, alebo už ani tam nie. Rozprávač sa shanbou priznáva, že teraz im závidí. Prijímajú pohodlie, ale nezanecháva na nich nijakú stopu. No rodinný erb vzbudzuje rešpekt. Visí na stene nad televízorom kúpeným na splátky. Sugeruje nepretržitosť. Alebo už len jeho úpadok. Narcistický, sebauspokojivý úškľabok kruhu uzavretého do seba. Je príznačné, že rozprávačov otec dobre hovorí po nemecky apo latinsky, obstojne po francúzsky, ale keď musí niečo povedať po slovensky, iba jachce. On spojil do akéhosi perverzného vzťahu zemiansky erb ošľahaný víchrami amoderný spotrebný výrobok tak, že mimovoľne (alebo nie?) dal im miesto vedľa seba. Takto celá kompozícia vyzerá, akoby to bola karikatúra surrealistického umelca, sebaparódia, ale, žiaľ, nie je ňou. Hoci nie je povstalec, atým menej opozičník. Práve preto sa nemôže stať ani martýrom. Vistom zmysle má tam voľný vstup, hoci nie je politicky organizovaný; celé mesto vie oňom, že nepolitizuje. Šipáci sú len jeho kamaráti. Taká malomestská kaviarenská spoločnosť, ktorú nutká kašlať potuchnuté povetrie, celé prostredie kasína. Tí „mladí“. Fried, starosta, istý advokát Somoďvári aďalší, asi piati alebo šiesti. Zvonka je šipácky dom zámožná vila spriestrannými izbami, sveľkými oknami asrozľahlou záhradou. Mohol vňom byť hoc aj penzión pre vyberaných hostí, spremrštenými cenami za prvotriedne zaopatrenie aslužby. Rozprávačov otec prepašuje do domu benzín vo fľaši od pálenky. Hrdlo fľaše mu vykúka zvrecka, „ostrý“ mládenec na stráži pri vchode túžobne vypliešťa oči na zátku. Je suchý zimný večer. Sovietske vojská sú na skok od mesta, kdesi na východnej strane Ipľa. Kto drží sNemcami, už sa pobalil. Fried je triezvy, aj on pokladá rozpad za nevyhnutný. Všeobecne sú všetci veľmi „triezvi“. Pre kresťanov ateisti, pre mešťanov bohémi, pre umelcov života babráci, pre šipákov diletanti. Do absurdnosti posunutá triezvosť luciferov vhnedých košeliach, rozprávačov otec je medzi nimi rojkom. Prechádza sa sem itam po meste sfľašou od pálenky. Blázon. Nevinný rojko, ktorý je popritom uzrozumený, že jeho čas nikdy nenadíde, dejiny môžu nabrať akýkoľvek kurz. Ale aspoň sa vie posmievať sám sebe. Akeďže sebavýsmech sa vtomto meste pokladá za vierolomnosť, nikto ho neberie vážne. Lenže on si aj otom myslí svoje. Autorita je absolútna alebo nijaká, hovorí, ale aj jedno, aj druhé je nanič. Vôbec ho neberú vážne, keď polieva koberec benzínom, Fried len pohodí kývne rukou; už aj tento, vzdychne si, hoci nebol ani na fronte. Aďalej mastia karty: hrajú na dolníka. Izbu vmomente zachvátia plamene. Kartári takmer zázrakom vyviaznu zohňa smenšími popáleninami. Rozprávačovho otca ihneď zatknú. Iba Friedovi môže ďakovať, že ho na mieste nezastrelia. Starosta ho dá eskortovať do svojho bytu aešte vten deň rozchýri oňom, že ušiel. Nikto nemyslí na to, že Fried ho nebodaj skrýva, je predsa horlivý šipák. Fried však bol spolužiakom na gymnáziu astarým kamarátom rozprávačovho otca. Ztoho vyplýva dvojaký záver. Po prvé: keďže Fried vie, že je všetko stratené, aopustiť mesto nemá vúmysle, skrýva „opozičníka“, čo preňho bude znamenať dobrý bod. Po druhé: priateľstvo uprednostňuje pred politickým presvedčením. Ale aj tieto rukolapné závery oniekoľko dní neskôr výstrel zrevolvera pošle na druhý svet. Oba skutky (najprv starosta zachráni rozprávačovho otca apotom spácha samovraždu) sú rovnako nezmyselné; oba sa vzájomne osvetľujú, pričom prvý skutok nevysvetľuje druhý anaopak. Oba spolu by poukazovali na čosi celkom iné, keby jestvovali dôkazy. Je teda takmer celkom jedno, kto spomedzi nich je hnedokošeliar. Preto si obaja rozumejú napriek udalosti všipáckom dome. Fried pokladá rozprávačovho otca za blázna, anaopak, rozprávačov otec zasa starostu. Majú pred sebou ešte niekoľko dní života. Milostivá pani starostová čiže Valika im po večeroch recituje básne Andreja Adyho. Potom deň pred príchodom sovietskych vojsk zmizne, aj služobníctvo sa vytratí zdomu, zostanú vňom len oni dvaja. (Pán starosta Fried však nie je richtár Ambro Boroš. Napokon – medzitým aj uplynulo takmer tristo rokov.) Celý deň hrajú šachy. Fried sa ovláda, navonok neprejaví nijaké známky vzrušenia, iba ak tým, že prehrá všetky tri partie. Na druhý deň okolo deviatej ráno vtiahnu do mesta sovietske vojská. Fried vstane od stola, povie, že musí vyjsť, arozprávačov otec, hoci si neuvedomuje, čo robí, priloží si ruky na uši. Vmomente výstrelu spadne zo stola pohár so sódou arozbije sa. Ale ani toto nie je symbolické. Nanajvýš výnimočné stotožnenie zákonitosti anáhody, trpká irónia, humor chvíle, ktorá raz navždy zmieša pohľad na rozliatu krv spohľadom na rozliatu vodu.

12

Starý kalvínsky kostol vyhorí 9. septembra 1752. Oudalosti sa zachovali hodnoverné údaje arodinnú legendu pripomínajú aj na hodinách náboženstva. Všetci hovoria pravdu, arozprávača neuvádza do pomykova, že všetci hovoria inak. Ba čo viac, táto okolnosť ho skôr podnecuje taktiež hovoriť inak, veď pravda zaväzuje aj jeho. Kostol vplameňoch je to, čo vidí: obraz namiesto hľadania príčiny. Dym vyráža poloblúkovými oknami plamene na strechu. Desivý praskot hrád: akoby boli lámali kosti vakustickej, velikánskej krypte. Dusivý zápach dymu, vyšľahujúce jazyky plameňov. Nad záľahou ohňa sa neotrasiteľné týči zvonica, okenné škáry sa ponárajú do prázdna, ajednako akoby tento neochvejný pokoj mal byť mementom. Kalvínskeho farára Štefana Talóša zlikvidujú na ulici. Krváca zviacerých bodných rán nožom, ahoci nevládze urobiť ani krok, odpadne až po hodnej chvíli. Zdanlivo je to všetko kvôli zvonu. Vten deň napoludnie majster Jakab, kostolník zkatolíckeho kostola, vykričí po meste, že ukradli zvon. Ale bola to len iskra, ktorá zo starého nepriateľstva roznietila oheň. Anna, staršia dcéra kalvínskeho farára, ukryje sa pred pomstychtivým davom vkostole. Vtom dakto vykríkne, aby ho podpálili, lebo kalvínsky kostol je predsieňou pekla. Isté pramene uvádzajú, že sám majster Jakab hádže cez kostolnú bránu prvú zapálenú fakľu. Ale vzhľadom na konečný výsledok to vlastne ani nie je podstatné. Príčiny apredpoklady sa samy takisto stanú korisťou ohňa, výsledok „pohltí“ cestu, ktorá vedie knemu. Farárovu mladšiu dcéru, šestnásťročnú Rozáliu, vyzlečú donaha na dvore fary apotom ju priviažu kvozu zámočníckeho majstra Adama Richtera. Takto ju vlečú po hlavnej ulici. Keď voz dorazí ku kostolu, už je vplameňoch. Malá skupinka kalvínov sa stavia na odpor. Ale tak, ako je ich čin hrdinský, je aj nezmyselný. Kalvíni sú vmeste vmenšine aväčšina znich ujde, kým sa nerozpúta peklo. Zvrat nastáva, keď povláčia mladé dievča: časť katolíkov sa pohoršene prizerá. Vášne skôr ochabujú, ako narastajú. Kým sprievod príde pred radnicu, zredne aj dav krikľúňov za vozom. Do sŕdc sa vkráda bezradnosť amožno aj štipka ľútosti. Ktosi podá spútanej dievčine šatku, aby si ňou zakryla podbrušie. Vtej istej chvíli zabočí pred radnicu aj koč podžupana Imricha Lánga. Podžupan zbadá rozvrat, vystúpi zkoča, stačí jediné jeho rázne slovo adav sa rozpŕchne, ale ešte predtým mu odovzdá dievčinu. Tento výjav nezachycuje veduta, nezmieňuje sa oňom ani historický traktát. Tým väčšmi ho prikrášli ústna tradícia. Naozaj, vôbec nie je ťažké predstaviť si pietnosť slávnostnej chvíle, keď Imrich Láng prisahá, že vezme na zodpovednosť podpaľačov, potresce vrahov kalvínskeho farára aadoptuje Rozáliu Talóšovú. Prirodzene, každý kladie dôraz na iný detail. Rozprávačov starý otec na formality, rozprávačov otec skôr na číre fakty. Starý otec priveľmi zdôrazňuje pátos chvíle, sústavne spomína Imricha Lánga arozprávač vtedy potajme vyhľadáva otcov pohľad. Podľa predstáv starého otca Imrich Láng vedie Rozáliu Talóšovú radničnými schodmi hore tak, že by to mohlo byť aj finále operety. Imrich Láng– povedané jeho slovami– „rozpráši“ dav, rušitelia pokoja sa už pri pohľade na jeho neohrozenú odvahu rozbehnú ako „zbití psi“; dym sa kúdolí apýr sadá, ale Imrichovi Lángovi stačí zdvihnúť pravicu aProzreteľnosť zošle na mesto lejavicu. Rozprávačov otec však nie je ochotný vziať na vedomie lejak. Vjeho očiach je Imrich Láng vypočítavý aprefíkaný politik, ktorému prípad poslúži na to, aby zneho vytĺkol politický kapitál. Oniekoľko rokov neskôr podžupan ožení svojho najstaršieho syna Ladislava sRozáliou Talóšovou, ktorá medzitým prestúpila na katolícku vieru.

13

Vmeste aj dnes jestvujú iba dohady, či Bludár je Štefan Talóš, ktorého mŕtvola záhadne zmizla ešte vten istý deň, alebo majster Jakab, ktorý sa akiste skrýval zo strachu pred podžupanovým hnevom. Na svadbe Ladislava Lánga aRozálie Talóšovej sa však už zjaví tajomný starec, vyriekne proroctvo, že mesto ešte neraz vyhorí ajeho obyvateľstvo čaká nesmierne utrpenie. Ako to už býva, trest potom postihne nevinných ľudí, ktorí sa ešte ani nenarodili aktorých rodičia sú vtejto chvíli ešte ufúľané deti, ktoré sa váľajú sa vprachu. Vzápätí tieto slová vyvolajú pobúrenie, ale keďže proroctvo vyšlo zo starcových úst, zároveň sa nad nimi aj zamýšľajú. Ale keď hajdúsi Ladislava Lánga dostanú rozkaz chytiť starca, niet po ňom ani chýru, ani slychu.

Nikto nevie podať jeho osobný popis; dáky starec, pochabo opakujú všetci. Svadobčanov sa zmocňuje úľak. Prechádza aj na kone, zrazu len myknú kočom arozbehnú sa, neupokojujú sa, až ďaleko za chotárom mesta, kdesi na okraji močarísk, kde sa poľná cesta stráca vtrstine.

Vtedy sa začína povrávať, že Bludár je vlastne prízrakom nešťastného kalvínskeho farára Štefana Talóša. Teraz sa hnevá na tých, čo uniesli jeho telesnú schránku, ale nezahrabali ju anechali ju rozkladať sa na rozpálenom slnku. Iní však vstarcovi spoznali majstra Jakaba, ktorý ktovieprečo, možno preto, lebo ho zhrýzalo vlastné svedomie, pod ťarchou pokánia zmenil svoj zovňajšok na nepoznanie. Atu sa rozprávač musí zmieniť oČase, lebo ak je pravda, že by sa vpriebehu niekoľkých rokov dakto mohol zmeniť na nepoznanie, potom tých niekoľko rokov je predsa len náramne dlhý čas. Averu môže sa stať, že inokedy uplynie celý ľudský vek, pričom vôbec nepostrehneme, ako plynie čas, azavše sa za jediný deň všetko postaví na hlavu anato prichádzajú epochálne zmeny. Zakrátko teda mesto rozkvitlo. Ožil obchod, odvodnili močariny. Vo všetkých smeroch veternej ružice postavili cesty, ktoré pripojili susedné dediny koživenému krvnému obehu mesta. Svedkovia skazy kalvínskeho kostola zostarli azomreli. Nové pokolenie, generácie synov avnukov si jednako spomínali na udalosti ako priami svedkovia, hoci občiansku vojnu poznali už len zrozprávania. Takto čo bolo dávno, akoby sa bolo stalo iba včera, ačo sa stalo naozaj iba včera, bolo bezvýznamné, nehovorilo nič azakrátko padlo do zabudnutia. Ešte vždy prežívali deň po krvavom dni. Že to bolo tak, vtom akiste mal prsty aj Bludár. Jeho opakovaná prítomnosť vmeste už nevzbudzovala paniku, ale nemohli mať zneho ani radosť, lebo jeho zjavenie malo nevypočítateľné následky aprinieslo mnoho malých mrzutostí. Napríklad roku 1840 na jarmoku, známom vcelej župe, spôsobil veľkú galibu už tým, že sa poprechádzal medzi drevenými búdami astánkami. Vjeho šľapajach všetky bazaltové dlaždice povyskakovali zo zeme, vpuškárovom stánku zaradom vystreľovali jednohlavňové idvojhlavňové zbrane (úradnícki pisárici na radnici zaliezli pod stoly; mysleli si, že vypukla revolúcia), vpečienkarovej rajnici sa vztýčili jaternice aklobásy aoheň horel sprvoti slivkovomodrým, neskôr čokoládovohnedým plameňom. Husár zmedovníkového koláča sa rozpadol na šesť častí, zmäkkej striedky koláča vyleteli tri ovady. Husi splašene gagotali avyleteli na strechy domov avrchovce stromov, stadiaľ ich museli zostreľovať. Ale Bludár nehľadel vpravo ani vľavo, nevzal na vedomie zmätok, ktorý zapríčinil.

Opodobných udalostiach referuje aj ročenka za rok 1858. Vtom roku Bludár poctil svojou návštevou divadelné predstavenie, zasa len tak bez pozvania, nečakane. Hľadisko do prasknutia zaplnili menšie iväčšie notability, sprvoti nemali nijaké podozrenie, ani si nevšimli Bludára, tak ich zaujalo komediálne vystrájame peštianskeho súboru. Ale uprostred druhého dejstva nastal pohyb, najprv to bolo iba nervózne hniezdenie, ktoré vzápätí prerástlo vpohoršenú búrku nevôle. Všetci takmer naraz povyskakovali, načahovali sa za svojimi nohavicami apo dlážke akoby sa boli rozkotúľali plné vrecia mincí. Lenže neboli to peniaze, ale gombičky. Niekoľko mladíkov vybehlo na rýchlo pozbíjané, dosť hrboľaté javisko aneľútostne zmlátili hercov, ba aj riaditeľa, ktorý so zopätými rukami dokazoval, že sú nevinní. Iba Bludár sa tváril, akoby nič nebol videl. Keď zmätok dosiahol vrchol, celkom chladnokrvne vytiahol svoje vreckové hodinky, odklopil veko, zakrátko nato vybral zvrecka cigaru azapálil si.

14

Takto graciózne si vedel pripáliť cigaru iba sváko Soso, rozprávačov strýc. Rozprávač si ho mohol aj mýliť sBludárom, lebo kam vkročil sváko Soso, tam nezostal kameň na kameni. Popritom si sváko počínal tak, akoby bol stelesnená nevinnosť. Vo veľkých úprimných očiach sa zračilo nahromadené nešťastie, hoci vždy vnich bolo aj dačo ako memento. Jeho zjav vyvolával raz ľútosť, raz hnev, ale ľútosť zanechávala včloveku akúsi trvalú nespokojnosť, možno preto, lebo aj sváko Soso– tak ako Bludár– vistom zmysle žil mimo času. Vjeho obraze vždy zostala dáka nepriehľadná štrbina tenká ako vlas ateraz, keď je už mŕtvy, jeho protikladná osobnosť takmer provokuje pamäť. Poväčšine sú to príjemné apekné spomienky. Na veľké hostiny, veľké pijatiky, kartárske partie, lascívne vtipy; nijaké Waterloo, nijaký Világoš. Nuž veru, sváko Soso bol veľký šarlatán. Jeho pravé meno je Attila Láng akde vzal prezývku Soso, nevedel by povedať ani rozprávačov otec. Nepochybne to však bol svetaskúsený človek. Osem rokov žil vParíži adva roky vAustrálii, kde pracoval vlekárni. Domov sa vrátil na jar 1944, presne vto marcové ráno, keď Nemci obsadili štát. Včase svojho zahraničného pobytu bol ešte kuričom, murárom, špiónom, rušňovodičom, čašníkom, úradníkom, kortešačom atalianskym partizánom. Potom prešiel bojujúcou Európou ahodinu pred príchodom Nemcov vošiel do mesta trochu otrhaný, ale snezlomným optimizmom, pokiaľ išlo okoniec vojny. Vtedy bol už po prvý raz ženatý. Jeho prvá manželka, teta Lanka, bola dcérou komárňanského majiteľa hotela. Sváko Soso sa do nej zaľúbil na prvý pohľad ateta Lanka mu vpriebehu troch rokov porodila dvoch krásnych synov, Zoltána aBartolomeja. Akiste by bola porodila aj viac ako dve deti, keby sváko Soso nebol býval také nesvedomité, vrtošivé veľké decko anebol sa zaľúbil do českej herečky Márie. Ale teraz už bol opatrnejší. Po Márii mu nezostalo dieťa, hoci ju sváko Soso ľúbil najväčšmi spomedzi všetkých manželiek. Aj neskôr často spomínal so slzami vočiach na milú Češku, ktorá ho vzala so sebou do Paríža, ale tam mu bola po troch týždňoch neverná. Vtedy sa sváko Soso rozhodol, že skončí so svojím životom: skočí do Seiny, alebo sa obesí na Eiffelovej veži. Ale boli to krásne časy! Sváko Soso žil vo víre života. Vrátil sa domov azpomsty sa oženil po tretí raz. Vzal si vdovu po finančnom radcovi, ale toto manželstvo čoskoro oľutoval, už po svadobnej noci. Vtedy bol jediný raz vživote netaktný. Ani sa nevyzliekaj, Paula, povedal svojej najnovšej manželke apekne, potichu zdupkal. Paula bola škaredá, nedala mu zabudnúť na Máriu. Sváko Soso sa na istý čas nasťahoval do vykričaného domu, rozhadzoval peniaze, akeď sa už topil vdlžobách, znova vycestoval do Paríža, prirodzene, bez Pauly. Opol roka sa rozviedli. Osvojej štvrtej manželke sváko Soso nikdy nehovoril (bola to Francúzka), podľa zlých jazykov preto, lebo ju utopil vbazéne.

Nepopierateľné však je, že sváko Soso bol aj ako podvodník umelcom. Vjeho prítomnosti pukal nábytok, praskali popolníky avázy arozprávačova matka raz našla tri broky vnedeľnom bravčovom karé. Prirodzene, sú to maličkosti, ajednako nie sú to všedné veci. Sváko Soso sa pučil od smiechu alebo vrtel hlavou: Božemôj, Marie! Ó, Paríž! Vtedy už hodinky jednostaj ukazovali päť hodín dvadsaťtri minút, tridsať rokov alebo ešte dlhšie, akoby boli naznačovali, že ich majiteľ prešiel na iný letopočet. Tie hodinky teraz odpočívajú vrozprávačovom nočnom stolíku– múzeu medzi fľaštičkami na lieky, tabatierkami, starými účtenkami apozláteným puzdrom na okuliare, aniet takého hodinára, ktorý by ich vedel opraviť.

Iba rozprávačova matka neznášala sváka Sosa. Už dávno odpočíva vpokoji, aona ho ešte vždy nazýva bezbožníkom, podvodníkom, lupičom, zvrhlým príživníkom, ktorého bolo treba za živa pochovať vpivnici verejného domu. Podľa nej všetky kofy vmeste, šatniarky, klozetárky boli šlajfami sváka Sosa, ba raz predstavila rozprávačovi aj Paulu, hovorila onej snajväčšou láskou ako onejakom martýrovi, ktorého pribíjali zkríža na kríž, asváko Soso bol tŕňovou korunou na jej hlave. Rozprávačov otec však hľadel na svojho brata sistou úctou ahanbil sa, že posledné roky prežíva vtakej veľkej biede. Vtedy už sváko Soso býval vhajlochu vo vinohrade, akeď zišiel do mesta, prvá cesta viedla do schátranej krčmy vNemocničnej ulici. Tam si vypil tri alebo štyri poldeci, potom si dal od daktorého kamaráta zahrať na harmonike valčík Na krásnom modrom Dunaji atango La Paloma, niekoľko maďarských ľudových piesní anakoniec hymnu, za čo ho raz predvolali aj na žandársku stanicu.

Tak raz natrafil naňho rozprávač vúzkej uličke za poštou. Vulici domy podopreté trámami pripomínali zástup žobrákov opaliciach; vtýchto končinách naposledy renovovali za mladších rokov života Františka Jozefa. Pritom okrem iného na jar 1849 vtýchto domoch ošetrovali ranených domobrancov aštyri dni tam býval aj Görgey, vdome rozprávačovej starej matere; dom roku 1944 zasiahla bomba. Keďže sa už zotmelo, rozprávač si najprv všimol, že niekto leží vpriekope. Rozprávačov otec– nenapraviteľný humanista– zastal, nože pozrime, kto je to, povedal. Rozprávačova matka sa nechcela pristaviť, nemala rada toto okolie, tam sa vždy voľačo stalo: bitky, krádeže, násilie. Ale je to predsa Bludár, vykríkol rozprávačov otec, keď obrátil na chrbát nemohúceho človeka, ktorý odfukoval vhypnotickom spánku. Bližšie pristúpila aj rozprávačova matka abaterkou svietila chlapovi do tváre. Žltý svetelný kruh dlho osvetľoval nerozoznateľnú, zarastenú arapavú tvár. Nezaveľa skríkla: Už si nepoznáš ani brata? Veď je to Soso! To nie je možné, mrmlal rozprávačov otec. Ale nech je to ktokoľvek, treba mu pomôcť, nemôže tu zostať do rána. Nato sa poškriepili, rozprávačova matka vzpínala ruky knebu alen tak sypala kliatby, ale rozprávačov otec uchopil sváka Sosa za golier saka apostavil ho na nohy. Rozprávačov otec arozprávač spojenými silami odvliekli chlapa spitého na mol kpošte atam ho vteperili do prvej telefónnej búdky. Mohli ho ukladať ako chceli, nohy mu znej vždy trčali, odvliekli ho teda ďalej do susedného domu, na radničný dvor, atam ho skryli medzi smetníky. Rozprávačov otec nemohol zaspať, celú noc sa prehadzoval na posteli. Na druhý deň sa vyštveral srozprávačom do hajlochu, viedli ich šľachetné, charitatívne úmysly, že navrátia sváka Sosa na dobrú cestu aprehovoria mu do duše, ale peniaze mu nedajú, ani groš, aj tak by všetky prepil. Stretnutie hlboko dojalo všetkých troch. Sváko Soso práve olovrantoval (chlieb natretý lekvárom), ponúkol aj návštevníkov; rozprávačovho otca postavil pred ťažkú dilemu, lebo mu stačilo zavoňať chlieb slekvárom auž sa mu dvíhal žalúdok, ale zároveň sa bál, že všetko pokazí, ak odmietne chlieb. Sváko Soso bol ešte triezvy asťažoval sa na reumu. Zo stropu hajlochu visela na drôte žiarovka, vedľa nej klietka, kde sa chúlila vrana. Tento pohľad akosi hneď vysvetlil všetko. Prehodili teda niekoľko slov opočasí, oženách aperenospóre, arozprávač mal dojem, že tárajú dve na tri, akoby sa vôbec neboli počúvali. Vonku nádherne žiarilo slnko, ale sváka Sosa sa im jednako nepodarilo vylákať zpelechu. Sťažoval sa, že ostré svetlo mu nerobí dobre na oči, načo mu rozprávačov otec bez rozmýšľania podaroval svoje dva apol dioptriové okuliare, atým akoby boli splnili svoju úlohu. Pobrali sa preč, ani čo by ich bol prenasledoval oddiel janičiarov.

15

Toto sú tie slávne aj neslávne predošlé udalosti, ktoré nútia rozprávača skúmať topografiu obdobia, keď sám dospieval. Predbežne nemá odvahu ani pomyslieť na to, aké výsledky prinesie toto skúmanie. Otázne je ito, či jestvuje dačo, čo hodno zminulosti vyzdvihnúť apredstaviť. Lenže aj vtom prípade by bolo treba prácu dokončiť. Ba aj vtedy, ak napriek všetkému úsiliu nebude mať čistejšie svedomie (čo je veľmi pravdepodobné) aak sa nenájde nič iné, iba sebaklam alži.– Aneodkladne si od neho vyinkasujú aj clo.

16

Na jednom zo zvitkov, nájdených na pôjde domu Olšavskovcov, možno čítať tento (trochu úsmevný atrochu naivný) text salegorickým obsahom:

Predtým– ani nie tak dávno (píše autor textu)– každý pondelok prinášal rýchly posol zo sídelného mesta do našej dediny pokyny anariadenia opatrené pečaťou cisárskej kancelárie. Listiny prevzal richtár na obecnom dome aihneď postúpil farárovi. Ten ich prečítal vkostole, každý bol teda včas informovaný, čo treba vobci najsúrnejšie urobiť. Napríklad: vydláždili sme hlavnejšie ulice, postavili sme útulok pod úpätím veľkého pohoria, pravidelne sme riedili kriačiny, platili sme dane. Dva mesiace po oberačkách sme odovzdávali desiatok vína. Hrdo teda môžeme tvrdiť, že vdedine panoval príkladný poriadok. Odhliadnuc od menších priestupkov, zriedka sme porušili zákon. Vedeli sme ovšetkom, čo sa deje vdedine; poverenci, ktorých totožnosť sme, prirodzene, zachovali vtajnosti, informovali nás aj onajbezvýznamnejších udalostiach. Obsah informácií sme zahrnuli do mesačných hlásení pre cisársky dvor. Aparát obecného domu pracoval ako naolejovaný mechanizmus aboli časy, že sme pre nával práce ani nevyzreli von oknom. Učiteľov sme usmernili, aby učili školopovinnú mládež vduchu poriadku, zákonov anašich starých tradícií. Pôsobili sme ako najnižší článok cisárskej kancelárie aiba na svadby apohreby sme nemuseli žiadať súhlas od vrchnosti. Krst, svadba, pohreb– to patrilo do kompetencie richtára aobecnej rady.

Uprostred vzrastajúcich pochybností sme sčoraz väčšou nostalgiou spomínali na krásne dávne časy, na plodné roky pokojnej tvorby atvorivej práce. Ten čas sa už možno nikdy nevráti. Niežeby sme sa medzitým neboli dopustili omylov. Naše návrhy, podania ažiadosti nie vždy odzrkadľovali verejnú mienku anie vždy sa zakladali na skutočných potrebách obyvateľstva. Jednako sa nazdávame, že sodstupom času ešte aj naše nesprávne rozhodnutia boli užitočné. Veď sa nám podarilo potlačiť epidémie, postarali sme sa ozaopatrenie obyvateľstva azákonnosť. Dnes nám mnohí vyčítajú, že vybavenie nejednej neodkladnej otázky sa preťahovalo roky, zavše desaťročia. Tieto veľkohubé živly, ktoré nemajú ani potuchy oumení úradovať, akiste zabudli, že naša dedina je iba jednou zniekoľko tisíc obcí aže rýchli kuriéri cisárskej kancelárie postupujú niekoľko desaťtisíc žiadostí, podaní ahlásení rozličným výborom konzultatívneho zboru cisárskej rady. Môže sa teda stať, že daktorý spis zavše zablúdi aznova sa nájde po dvadsiatich či tridsiatich rokoch.

Títo namyslení jednotlivci, ktorí sa tvária dôležito, boli by ešte aj ochotní prisahať, že– tak či onak– sú ctiteľmi zákonov alipnú aj na našich starých tradíciách. Vposlednom čase sa našli aj takí bezočivci, že ohovárajú. Napríklad obvinili nás, že kedysi sme bez rozdielu dali nastoknúť na kôl každého, kto pri richtárskych voľbách hlasoval za kandidáta, ktorý prehral. Niekoľko šarvancov bez životných skúseností potvrdilo obvinenie; vymýšľajú si onás vtipy, usilujú sa nás zosmiešňovať aznemožňovať. Ale my starší vieme, že za uplynulých päťdesiat rokov bolo vnašej dedine dovedna iba štyridsaťjeden popráv, čo je jednak smiešne malé číslo vzhľadom na počet obyvateľstva ajednak na jeden rok pripadá necelá jedna poprava, pritom uvedené číslo je oveľa menšie (osem až desať ráz) než počet občanov, ktorí umierajú prirodzenou smrťou. Ďalej: viac ako dve tretiny zo štyridsaťjeden popráv pripadá na roky 1712– 1715. Ako je známe, vtomto čase zúril neľútostný boj ozamatový cisársky stolec medzi Čákiovcami aBánfiovcami, raz mala prevahu jedna skupina, raz druhá. Ale boj otrón– to je staré pravidlo– sprevádzajú aj pomsty aprechmaty.

Vtých rokoch nejasne advojzmyselne formulovali aj úradné listiny, nikdy znich nevyšlo najavo, ako sa previnil odsúdený, či to bola vražda, alebo obcovanie sdiablom (kacírstvo). Veď to sú dva hlavné prečiny, za ktoré možno vmierových časoch vyniesť rozsudok smrti. Pravdaže, vnašej dedine sa nenašiel ani prvý, ani druhý prípad podopretý presvedčivými dôkazmi. Pokiaľ ľudská pamäť siaha, unás sa vražda nestala, neprišli ani hlásenia oobcovaní sdiablom. Naproti tomu musíme vziať na vedomie, že na cisárskom dvore sú informovanejší ako my, myslia dopredu, apreto môžu lepšie dohliadať na súvislosti, ktoré my nemôžeme ani tušiť! Práve preto je našou povinnosťou plniť pokyny dvora, ide predsa ozáujmy krajiny pod cisárskou korunou. Koniec koncov sme teda bezúhonní, objektívne to musia uznať aj naši protivníci. Nemôžeme však poprieť ani to, že sme sami trpeli, keď sme aj cez hrubé múry obecného domu počuli vresk odsúdencov nastoknutých na koloch, azároveň sme sa nemohli zbaviť myšlienky, že by sme mohli počuť aj vlastný vresk zoveľa menšej vzdialenosti asostrým kolom vzadku.

Stalo sa pred niekoľkými rokmi, priam vprostred žatevných prác, že medzičasom zosnulý Baltazár Barca, ktorý bol práve vtedy richtárom dediny, raz vpondelok darmo čakal vrokovacej sieni obecného domu na rýchleho kuriéra cisárskej kancelárie. Minulo poludnie, minulo popoludnie, pomaly sa zo siene vytratil slnečný svit. Richtár čoraz nepokojnejšie pozoroval ulicu. Nezazrel ani človeka, vúmornej páľave sa túlali iba mačky, dedina bola vymretá ako pred dajakou veľkou katastrofou, oktorej už vedeli všetci, len richtára nikto neinformoval. Až na súmraku podaktorí ľudia opustili svoje príbytky akrivkali do krčmy. Zvečerilo sa, ale po kuriérovi nebolo ani chýru ani slychu. Možno si kôň zlomil nohu, pomyslel si Barca. Raz za sto rokov sa môže aj také niečo prihodiť. Možno ho cestou roztrhali vlky alebo medvede. Ba možno zbojníci zajali kuriéra.

Lenže kuriér neprišiel ani na druhý deň, neprišiel ani nasledujúci pondelok, ani ten ďalší. Teraz už nemôže byť reč onáhode. Situácia sa zhoršila abola čoraz neudržateľnejšia. Meškanie pokynov nás postavilo pred vážnu dilemu. Naši spoluobčania prestali dbať na verejné práce, rozmohla sa korupcia, dostali sme hlásenie, že vjednom dome na hornom konci sa tajne dejú veci ako vo vykričanom dome. Uvoľnila sa morálka, uvoľnila sa disciplína, kslovu sa dostala pretvárka. Všetci začali uprednostňovať vlastné záujmy pred verejnými, pričom falošne vyhlasovali, že ich súkromné manufaktúry, zktorých– mimochodom– dobre bohatli (aspoň tí šikovnejší aprefíkanejší), slúžia verejnému blahu. Márne sme uviedli do života prísne opatrenia na zastavenie tohto nebezpečného procesu. Ukázalo sa, že korupcia je silnejšia, naďalej sa obchádzali zákonné predpisy. Niekoľko sedliakov nahonobilo taký majetok, že by boli mohli kúpiť pol dediny, kým ostatní sa zadlžili, predali svoje nehnuteľnosti, zožierala ich špina avši anapokon ušli zdediny.

Zvolali sme Radu, sedemnásť najspoľahlivejších, najmúdrejších, morálne najpevnejších avo veciach obecných najskúsenejších spoluobčanov, ďalej učiteľov, farára, notára. Radili sme sa vo dne vnoci. Mohli sme sa pustiť ktorýmkoľvek smerom, naše dišputy sa vždy vrátili mnohými okľukami do toho istého smeru. Čo sa mohlo stať na cisárskom dvore? Čoraz netrpezlivejšie sme sa na to pýtali jeden druhého. Dačo sa muselo stať, možno cisár vydal zákon otom, že zrušil kuriérsku službu azodpovednosť za riadenie vplnom rozsahu preniesol na obecné rady. Alebo azda vypukla vojna? To sa zdalo ešte menej pravdepodobné. Za vojny predsa velitelia župných garnizón lapajú po dedinách „dobrovoľníkov“, inými slovami, odvlečú väčšinu mládencov. Museli sme sa teda pripraviť na najhoršie. Lebo nevyslovená pravda zanecháva najväčšie rany. Už dávno sme všetci mysleli na to isté. Zabudli na nás.

Hrozné bolo čo len pomyslieť, že nás opustili len tak, bohvie zakého dôvodu. Pomaly vnás vzklíčilo aj dozrelo rozhodnutie, že budeme konať podľa vlastného uváženia. Poverili sme syna jedného znašich ctihodných predstavených Jána Bakóa mladšieho, aby ihneď osedlal koňa ašiel do hlavného mesta vypátrať pravdu. Ešte vten deň sa vydal na cestu. Na tretí deň sa však vrátil aprosil, aby sme ho zbavili poverenia. Hlavné mesto je veľmi ďaleko, omieľal celkom zmätený. Všetky cesty sú neschodné. Darmo sa vypytoval na všetky strany, tri dni nestretol nikoho, kto by mu bol poradil, kadiaľ ísť. Hlavné mesto nejestvuje, ľapotal. Všetky cesty vedú inam. Pritom pozeral na nás tak nenávistné azatrpknuto ako šialený vrah. Museli sme ho odpraviť, aby tajomstvo nevyšlo najavo.

Po tom nás sužovali ešte besnejšie pochybnosti, zo dňa na deň sa zhoršovala situácia vosade. Lúpeže avraždy boli na dennom poriadku, jednostaj sa pošliapavali zákony. Popri strašnejších zločinoch sa podvod apodfuk pokladali už takmer za prehliadnuteľné trestné činy. Vývin udalostí sa nám vyšmykol zrúk. Nemohli sme robiť nič inšie, iba čakať. Postavili sme stráž na požiarnu vežu, stráže sa striedali po ôsmich hodinách. Vo dne vnoci mali na očiach cesty vedúce do dediny, neberúc ohľad na horúčavu, fujavicu ahmlu, vktorej zavše nevideli ani na komíny na neďalekých domoch. Ešte sme sa nevzdali nádeje. Pritom od našich zmocnencov sme dostávali čoraz poplašnejšie hlásenia. Boli obavy zo vzbury anás zasa sputnalo vedomie vlastnej nečinnosti askutočnosť, že už poznáme to najhroznejšie. Pripravili sme sa teda na najhoršie. Rodinných príslušníkov sme presťahovali do obecného domu, lebo vdedine už neboli vbezpečí. Mnohí znás už uvažovali oposlednej možnosti: oúteku zdediny. Ale kam by sme teda boli mohli ujsť? Nákaza demoralizácie preskočila aj múry obecného domu. Už plienila medzi nami, čo sme boli povinní dozerať na zákony, amali sme pocit, že sme najpodlejšie, najzraniteľnejšie anajopustenejšie božie tvory. Dlho sa za nás podaromnici modlil aj farár. Potom si nás raz predvolal. Domov nám už pustošili Tatári, Turci, labanci, ajednako je teraz vnajväčšom nebezpečenstve. On však našiel liek proti skaze, iba nás prosí, aby sme ihneď vykonali arazom zabudli, čo nám povie.

Argumentoval jasne, všetko premyslel do detailov. Vyšiel zpredpokladu, že hlavné mesto nikdy nejestvovalo, atak nejestvovala ani kancelária, opečatené pokyny akiste boli falzifikátmi daktorého úžerníckeho zemepána, ktorý teraz umrel asvoje tajomstvo vzal so sebou do hrobu. Nebojme sa toho slova, povedal, sme slobodní. Hlavné mesto je tu, ukazoval navôkol, to sme my. Práve preto nemá zmysel ďalej vyčkávať, čo by mohlo mať nedozerné následky vtom, že spustne celá dedina. Bolo by však osudnou chybou podeliť sa otajomstvo so svojimi podriadenými. Naopak. Musíme urobiť všetko, aby na verejnosť neprenikla ani štipka pravdy. Treba znova ustanoviť poriadok ana to nie je potrebné nijaké zvláštne čarodejníctvo. Ľud je hlúpy, povedal. Napokon, vždy sa zamestnáva sám sebou. Stačí, aby budúci pondelok znova prišiel zhlavného mesta rýchly posol.

– Tak je!– vykríkli sme šťastne.– My sme pravda!

Postarali sme sa, aby odteraz každý pondelok prišiel do dediny rýchly posol. Sformulovali sme nariadenia, ktoré farár prečítal vkostole. Vpriebehu niekoľkých týždňov sme znova ustanovili zákonnosť. Podpaľačov sme narazili na koly ahneď nato sme zrušili trest smrti. Našimi opatreniami sme získali sympatie veľkých más chudoby. Bohatých bolo oveľa menej abeztak ich už nenávidela celá dedina. Zrušením trestu smrti sme iba vystupňovali našu popularitu. Naša moc sa tešila podpore väčšiny ľudu aupevnila sa ako ešte nikdy predtým. Zlikvidovali sme prostitúciu, uväznili sme klamárov apodvodníkov. Zrenovovali sme kostol, vydali sme nariadenie opravidelnej apovinnej účasti na pobožnostiach. Zorganizovali sme hubenie potkanov ašvábov. Naši podriadení sa ztýždňa na týždeň mohli presviedčať, že zhlavného mesta prichádza do dediny rýchly posol, prináša správy apokyny aodnáša správy ažiadosti najvyššej vrchnosti, ktorou sme takisto my. Treba uznať, že sme geniálne zorganizovali službu rýchlych poslov akonečne urobili poriadok. Prirodzene, majetok narazených na koly sme rozdali nemajetným apozostalých sme vyhnali zdediny. Farára sme vyznamenali avymenovali za čestného starostu. Vobdivuhodne krátkom čase sme upevnili morálku averejnú disciplínu. Vdedine sme nastolili mier apokoj, soprávnenou hrdosťou dodajme: zvlastných síl. Farár nás zaprisahal zachovávať spoločné tajomstvo, do ktorého nezasvätíme ani svojich rodinných príslušníkov.

– Možno ríša nemá hlavné mesto amožno nikdy ani nemala. Máme teda odôvod viac chrániť jeho autoritu.

17

18

Aj tak rozhodne namiesto rozprávača obraz. Pohľad na horiaci adymiaci kostol, udalosti bez najmenšieho náznaku romantiky. Či rozprávač pátra časom dozadu alebo dopredu, jednostaj sa mu vnucuje ten istý obraz. To stačí, aby aj rozprávanie starého otca pokladal za hodnoverné; napokon vždy sa nájde aspoň jeden „Imrich Láng“. Obraz vnucuje svoju vôľu rozprávačovi; pokojnejšia ahádam aj veselšia epocha mu ušetrila pohľad na ruiny askazu. Lenže ijeho pamäť je univerzálna, aj on veľmi dobre vie, že sa sotva niečo zmenilo, ibaže kostoly horia inde.

Iná je otázka, či nie je všetko od začiatku do konca paródiou najabstraktnejšieho humanizmu, čo sa zo všetkého zachovalo vpamäti rozprávačovho otca astarého otca. Sám rozprávač má pocit, že ho obkľučujú fantómy asamo mesto so svojou minulosťou aprítomnosťou je neskutočným mestom, pritom minulosť, ktorú má na pamäti, je sotva niečo viac ako chvastavé chválenkárstvo alebo nejaký intelektuálny aspirín, od ktorého síce prestane bolieť hlava, ale neodstraňuje problémy. Aj preto rozprávač tak náruživo hľadá prvé uvedomelé, odmietavé gesto, ktoré môže dať príbehu perspektívu, no nie je renegátskym pechorením, ani masochizmom, ani riedkou alacnou vševedou. Toto uvedomené, odvážne gesto rozprávač neskôr nájde vslovách svojej matky, ktorá sa mu raz vyznala:

– My sme pokazili všetko, chlapče.