venujem mamine

Katarína Machová

Milujem ťa

 (ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Katarína Machová, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2015
Design © Marta Blehová, 2015
Jazyková úprava Sylvia Sachs
478. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-529-2 (brož.)
ISBN 978-80-8114-530-8 (ePub)

Bozk pre obyčajné dievča

Zbadám ju, hneď ako vojde.

Chôdza srnky, vlasy najnovšieho strihu, úsmev na perách, pohľad bohyne, outfit modelky.

Takto, presne takto som si ju predstavoval.

Bábiku.

Nebál som sa, že by si ma nevšimla.

Laco vravel – tam si sadni, tam také chodia. Tak som šiel. A prišla. Presne taká, o akej som sníval.

Videl som, ako očami snímala priestor, v ktorom sme sa stretli. V bare päťhviezdičkového hotela Sheraton.

Čakal som, kedy sa tie oči zastavia na mne. Museli sa. Lebo som vynikal. A čakal. A prial som si to. Písal som do vesmíru prosby, želal si tento sen. A vesmír mi ju poslal.

Tak som dnes tu.

Tak je dnes tu.

Mám na sebe oblečenie za tisíc eur, vlasy podľa najnovšej módy, úsmev na perách a ako bonus – dva mobily na stole, kľúče s príveskami a whisky v pohári. Chcel som aj cigaru, ale pľúca povedali nie.

Že už nie.

Toto by vraj malo stačiť, tak povedal Laco.

Aj z diaľky som videl, ako sa jej oči zúžili, keď pohľadom zastavila na mne. Ako jej hlavou preblesla myšlienka, kto tak asi som. Lebo ma tu ešte nevidela. V duchu som sa usmial. A odpil si z whisky.

Ktovieako mi nechutila, ale bol to pánsky alkohol, tak som cinkal s ľadom vnútri a pozoroval tú hru tmavého moku spolu s ním. V predstavách sa ľad preniesol na jej telo, videl som, ako sa kvapôčky roztápajú, keď vzdychne.

Kvôli mne.

Sadla si za barový pult a vystavila na obdiv nohy. Bol to jej bonus, to som jej uprieť nemohol, mala ich dlhé, štíhle a vysoké opätky jej hrali do karát. Kĺzal som po nich očami a moja fantázia končila pod krátkou sukňou.

Objednala si drink a ružovými nechtami ťukala do ružového mobilu. Musel byť ružový, v mojich predstavách mali takéto ženy ružové mobily, tak nesklamala.

Bábika.

Pohodila vlasmi a pozrela na mňa. Trochu som sa odsunul, preložil si nohy a drzo na ňu pozeral. Vedel som, že na to čaká, bola by sklamaná, keby som to nerobil. Usmiala sa.

Ja tiež.

Hodiny tikali, barman sa zvŕtal vo svojej „kuchyni“ a hra sa mohla začať.

Videl som to veľa krát. Vo filmoch, v kine, ako to robia muži, vábia lane, nemohol som urobiť chybu. Pohľad očí, pohyb ruky, šepot barmanovi do ucha a drink bol pred ňou. Ona kývne hlavou, poďakuje, zapojí do toho nohu, tá sa rozhojdá, najprv pomaly, potom pridá na rytme. Rada by to urýchlila, ale ja mám čas. Ešte hej.

Keď jej červené pery do seba vlejú poslednú kvapku z pohára, ktorý som objednal, spustí nohy na zem, poopraví si sukňu, pohodí vlasmi, našpúli pery a chôdzou manekýnky prichádza ku mne. Sadá si, bez pýtania, prekladá nohy a pozerá. Zrazu vidím veľa make-upu nacapkaného na peknej tvári a vidím aj všetky tie umelé veci, ktoré z diaľky vyzerajú inak. Musia si pomáhať, rozmýšľam, len aby tu boli.

Nevadí mi to.

Len premýšľam, či sa mi umelá mihalnica neprilepí na líce, keď sa o ňu obtriem, či nebudem tmavší, ako som bol, keď sa ku mne pritisne.

„Ja som Peter,“ dvíham pohár, ona zakýva svojím prázdnym, ja mávam na čašníka, ten priskočí a o chvíľu pokladá na stôl plný.

Asi to už pozná, tieto hry, lebo z pohára trčí ružová slamka, ona ju berie do úst a znovu dráždi moje zmysly, moje sny, to, načo som prišiel.

„Nina,“ odpíja si a miestnosť oslní zubami bielymi ako sneh. Prírode nadskočí obočie, lebo s týmto ona nemá nič, takú belosť vie spustiť len z neba, keď vonku vládne mráz.

A ja som sa kochal. A mlčal.

Slová boli nanič. Stačili mobily, kľúče, whisky, drahé topánky, výrazný outfit, jej biele zuby, pekné vlasy, štíhle boky, dlhé nohy.

Vety postavené na hlúpostiach a za nimi bodky. Pozerá na kľúče na stole, iste premýšľa, aké auto stojí vonku a iste sa v duchu vytešuje, že dnes má šťastie.

No ja vyberám z vrecka ešte jedny kľúče, na nich sa hompáľa znak hotela, v ktorom sedíme, a ešte číslo sedem.

„Moje šťastné číslo,“ zašepká, prižmúri oči, pery potiahnu slamku.

„Zaplatím,“ kývam na čašníka, ten nesie účet a ja mu dávam peniaze, vykonám všetko akoby nič, usmievam sa na ňu a vstávame spoločne od stola.

Natlačí sa na mňa už vo výťahu. Pritíska na mňa navoňané telo a tie vlasy sú naozaj ako piesok.

Zatváram oči a ponáram sa do sveta bábik.

Netreba slová.

Otváram dvere, vznášam sa ako vietor, líhame na satén. Svetlo nezažnem.

Milujeme sa.

Tak ako v mojich predstavách.

Chvíľu premýšľam, aké je to ľahké a čo všetko stačí, aby mal človek... lásku.

Ona sa predvádza, ukazuje prsia, ktoré jej niekto predal, láme si telo, ohýna sa, hladí ma, potom seba a ja sa strácam. Druhýkrát a potom tretí.

Sen sa naplnil.

Môj sen.

Ráno sa prebúdzam. Mihalnice na stolíku, pery bez rúžu, vlasy stratili rovnosť. Vedľa mňa leží obyčajné dievča. Také, aké by som si vzal, keby som ho stretol u nás na jarmoku.

Spí.

Pozerám na ňu a pýtam sa, prečo sa predala.

Vstávam, ona sa budí, ťahá ma k sebe, myslí si, že nedala dosť.

Nevie, netuší.

Dostal som všetko.

Môžeš ísť, hovorím jej a otáčam sa chrbtom. Také ako ona sú zvyknuté, že musia preč, preto si zberá svoje šaty, obtiera sa mi o chrbát a necháva číslo.

Pozerám na ňu.

Takto si krajšia, hovorím jej a ona sa zarazí, asi jej to ešte nikto nepovedal, už ju len požívajú, nikoho nezaujíma jej ozajstná tvár.

Pýtam sa, či chce jesť, prikývne a čaká, čaká... Plní si svoj sen.

Je mi jej ľúto.

Z kúpeľne vychádza žena z baru. Barbie s červenými perami, už nie dievča. Vlasy má zviazané do chvosta a vysoké ihly na nohách.

Zavoláš mi? pýta sa a ja prikyvujem, že hej.

A čo robíš? pýta sa.

V stavebníctve, odpovedám.

A aké máš auto? pýta sa ďalej, ukladajúc mozaiku svojich priorít.

MB, hovorím.

Asi to stačilo, lebo ma pohladila po líci, rukou s ružovými nechtami, asi bola šťastná, že stretla svojho princa.

Lúčime sa a ako odchádza, dávam jej bozk.

Bozk pre obyčajné dievča.

Ešte chceš? Zalíška sa a ja posmutniem z poznatku, že je zvyknutá dať všetko a nedostať nič.

Nie, hovorím, pôjdem. MB je dobrá značka? pýtam sa, ona sa usmeje, pokyvuje hlavou, že môže byť.

Som rád, poviem a ona mi do ucha zapradie. Milujem ťa, Peter.

To mi dvihne vnútornosti a tie sa tlačia von. Jedna cez druhú sa predierajú, ktorá prv vylezie. Či je to srdce, alebo obsah žalúdka, alebo celý človek, ktorý by po tých slovách rád vyliezol von. Ostáva mi ťažko.

Ako lacno sa volá táto láska.

Za jednu noc.

Milujem ťa.

Choď už, hovorím.

Lúčime sa po druhýkrát.

Ona sadá to taxíka a asi čaká, kam pôjdem ja, ale ja stojím a čakám až zmizne, jej číslo žmolím v ruke.

Prejde deň, dva.

Na číslo nevolám, mám veľa práce a dnes to vidím tak, že do tmy.

Ešte musím veľa zarobiť.

Slnko pečie na moju hlavu a dvere na hoteli sa točia a točia a mne sa točí hlava, stále akosi viac.

„Nemal by si toľko robiť, Peter,“ podíde ku mne Laco a potľapká ma po pleci.

„Ešte musím zarobiť... minul som,“ pozerám na neho a on sklápa oči, nechce vidieť prehru v tých mojich. Prehru so životom. „Ako chceš, ale vieš, že nemusíš. Aspoň to stálo za to?“ pýta sa.

„Áno, splnil som si sen. Sen o ružovej Barbie,“ naťahujem kútiky smerom k ušiam.

„Tak to som rád.“

A ja tiež, ale práca nepočká, a tak sa zohýnam, beriem do rúk fúrik a tlačím pred sebou ťažký náklad.

„Ešte desaťkrát to otočíme, Peter,“ kričí na mňa Jano a v ústach premieľa smradľavú klobásu.

Ja prikyvujem, ešte mám čas.

Slnko praží a taxík zastavuje.

Utieram si ruky, dlane ma štípu, už mali dosť, stieram si pot z čela, srdce búši, už nevládze... Vyberám tabletky, hádžem do seba jednu za druhou, moje kamarátky. A vtom zbadám ju. Tričko sa mi ešte viac lepí na telo, miešačka hučí svoju pieseň a Jano huláka, nech si pohnem.

Ale ja stojím a pozerám na ňu.

Barbie je späť.

Dávam si dole čiapku a pristúpim k nej, ona ma nevníma, je vo svojom svete.

Lesklom a ružovom. Voňajúcom prázdnotou.

„Nevolal som,“ prihováram sa. Otáča sa ku mne, premeriava, premýšľa, upaľuje na hranici, ustupuje o krok.

„Vy ste kto?“

„Veď Peter.“

„Prosím?“ otvára v úžase oči, pozerá na modré veci, veci ľudí k miešačke.

„Nevolal som, Nina.“

Ustupuje, akoby na ňu prehovorila cholera, možno smrť.

„Nerozumiem...“ jachce, kokce a mihalnice klipkajú, lepia sa od tepla bezmocne na seba. Príde mi to smiešne, a tak sa usmejem.

Poznáva ma.

„TEN Peter?“ otvára ústa, hľadá slová, ako ma ponížiť. Obzerá sa po úniku... Viem.

„Áno.“

„To je čo, nejaký žart?“ pozerá za mňa, na fúrik, čo ma čaká, na Jana, ktorý na mňa volá po mene.

„Nie, ja tu pracujem, staviam.“

„Tu?!“ mihalnice zaklipkajú, ústa sa krivia v odpore, prsia sa odúvajú, telo volá na poplach. Oklamali ju...

„Veď si vravel, že pracuješ v stavebníctve...“

„A nie?“ rozhodím ruky a pozerám za seba.

„Veď si vravel, že máš MB...“ jachce v šoku z pravdy.

„Mám, MBé... embéčku.“

„eMBé je predsa...“ prst jej vbehne detsky do úst, necht sa láme napoly. Je mi jej ľúto. „Mercedes...“ jachce, čo si vysnívala.

Usmejem sa.

„Áno, veď aj.“

Ruka jej vyletí a moje líce očervenie, jej oči sa zúžia a láska mizne v odpore.

„Povedala si, že ma miluješ,“ pozerám jej do očí, nie som sklamaný, je mi jej ľúto, ona pohodí pieskom na hlave, zasyčí do vzduchu ako had, zvrtne sa, opätok vystrelí kamienky, čo zavadzali na ceste, a ona mieri dnu, do svojho sveta, do otáčavých dverí, za novým princom.

„Splnila si mi sen, chcel som ti povedať... ďakujem, “ hovorím potichu vôni, ktorá po nej zostala, chytám do rúk fúrik a mierim na stavbu.

Prichádza Laco, asi ma má rád, on má aj ten Mercedes, aj to tu vlastní, je celkom fešák, ale srdce mu zostalo tam, kde má. V hrudnom koši.

„Si blázon, ale máš môj obdiv, škoda, že...“ pokrúti hlavou, povzdychne, pozná môj príbeh. Ponúka mi cigaretu, ja zavrtím hlavou, odmietam čierny dym, moje telo nechce...

„Všetko je ako má byť. Začiatky aj konce. Nič neľutujem. Splnila mi sen. Nikdy by som takú nemal.“

„Všetky úspory si minul na jednu noc s ňou. Jedna noc v mojom hoteli stojí tisíc eur.“

„Áno, všetko, čo som mal.“

„Tak si to chcel?“

„Áno... a už môžem ísť,“ zasmejem sa, prstom ukážem hore a jemu vidím v očiach slzy. Je to dobrý chlap.

„Poď,“ oblapí mi chudé plecia a vedie ma k nemu.

Sadá za stôl, píše šek. „Daj to mame a choď už domov. Už nemusíš pracovať.“

Pozerám na čísla pred sebou. Presne toľko, koľko som utratil za Barbie. A aj niečo navyše.

Ďakujem človeku, ktorý ešte srdce má, ďakujem mu tisíckrát, lúčim sa s ním aj so životom, sadám do svojej eMBé a miznem v ulici.

Už sa nebojím.

Keď odchádzam z tohto sveta, usmievam sa. Splnil som si sen.

Chvíľu ma milovala. Žena zo snov. Ružová Barbie. Chvíľu milovala mňa, chlapca od miešačky.

Už môžem ísť...

Hotelové dvere sa zatočili a on vošiel dnu.

Sadol si na stoličku, na tú, kde predtým Peter. Pokladá na stôl mobily, kľúče, objednáva whisky.

O chvíľu vstúpi ona.

Vlasy ako piesok, ústa ako krv.

Sadá si za pult, očami sníma.

A potom ho zbadá a niečo v nej sa pohne.

Je to ako predtým. Sleduje mobily, kľúče, zlato na krku, drahé topánky.

Nevie...

Jej štíhle nohy hrajú hru, majú chuť zoskočiť a ísť. Napriek tomu sedí.

Nevie...

Sleduje ju očami, tými, čo predtým Peter. Peter, ktorého pred týždňom pochovali. Vraj sa usmieval, ľudia vraveli a stareny krútili hlavami. Úsmev na mŕtvej tvári, kto to kedy videl...

Ale on vedel... Laco.

Pozerá na dievča za pultom, ono na neho, váha, premýšľa...

Nevie...

Laco sa pousmeje, dopije whisky, objednáva drink.

Slamka mizne medzi krvavými perami, poťahuje, čaká.

Nevie...

Je to skutočný princ? Alebo žabiak?

Laco čaká, nemá sa kam ponáhľať, on si svoj sen splnil. Doma žena, deti, stavba, hotel. Všetko, čo kedy chcel, si splnil.

No ona ešte nie.

Jej nohy zoskakujú, asi sa už rozhodla, kráčajú k nemu, ihly razia cestu k nebu.

Sadá si, začína hrať hru. Obzerá veci, mobil, kľúče, topánky, oblek, whisky, predsa len, ten predtým...

„Nina,“ presvedčí ju lovec v nej, štrngá pohármi, vábi...

„Laco,“ ťukne sklo, usmeje sa. „Nesiem ti pozdrav.“

„Pozdrav?“ klipkanie očami naberá na rýchlosti.

„Od Petra.“

Mykne jej telom.

„Chcel ti poďakovať. Splnila si mu sen.“

„Prosím?“

„Bola si jeho sen. Ružová Barbie,“ ukazuje na mobil v jej prstoch s ružovými nechtami. „Vždy mi vravel, keď stál pri tej miešačke, aké to asi je, jednu z vás mať. Takú ružovú Barbie z hotelových izieb, ja som sa mu smial, že nestojíte za veľa,“ uchechtol sa a ňou znova myklo. „Ale on to chcel, tak som mu povedal, čo na to potrebuje. Nebolo toho veľa, sama musíš uznať,“ pozrel na ňu. „Ak by ale neochorel, asi by to neskúsil. Choroba mu dala odvahu. Minul na teba všetky úspory.“ Nechal ju tak, nech to strávi, postavil sa, zadusil ohorok a pozrel z výšky na ňu.

„Povedala si mu, že ho miluješ, jediná žena v jeho živote. Za to ti ďakujem ja, ten chalan mal srdce zo zlata. Zomrel šťastný. Zbohom,“ postavil sa a zmizol v tme.

Cez sklo pozerá, ako Barbie skláňa hlavu. Mení sa na dievča.

Topánky miznú z nôh, mobil v kabelke a sny zostávajú v nej. Pozerá za ním, nič nechápe, na hlave má príliš veľa piesku. Asi sa aj hnevá, lebo princ odišiel. Ďalší preč. Odúva pery...

Pozoruje ju cez sklo.

K stolíku sadá muž. Vykladá mobily, peňaženku, kľúče.

Noha vkĺzne do lodičky, ružový mobil vyskakuje z kabelky, na krvavé pery naskočí úsmev.

Hra o sen sa môže znovu začať.

A Laco za oknom sa usmeje.

Povedz jej, že ju miluješ

„Prečo mi to urobila, Lucia, prečo?“ počula som, ako si povzdychol. Tak sťažka, tak chlapsky, tak bezmocne. Tak, ako si vzdychneme, keď niečo pochopiť proste nevieme.

„Ja neviem, Danko, ja proste neviem,“ opakovala som dookola behom dvadsiatich minút už asi tridsiatykrát tie isté slová. Nepočítala som to.

„Čo som urobil zle?“ pýtal sa a ja som vedela, že on nechce odo mňa odpoveď. Lebo nevedela som ju ja a nevedel ju ani on a pochybovala som, že ju vedela žena, kvôli ktorej mi Dano volal.

„Asi si všetci všeobecne myslíme, že nerobíme nič zlé, ale tá druhá strana si myslí niečo iné, a preto pravdepodobne vznikajú konflikty.“

„Konflikty...“ odfrkol. Stíchli sme.

„Nič som neurobil zle, aby mi toto spravila. Viem to.“

„Tak si musíš veriť.“

„Prečo ste vy ženy také...“

„Aké?“

„Také...“

„No?“

„Mrchy, Lucia, mrchy.“

„Nie sme všetky rovnaké, takisto ako vy muži,“ znovu som sa usmiala. Aj ja som sa to často pýtala, prečo sú muži takí, ale na to nie je odpoveď. Asi to tak je všade. Ženy verzus muži. „Si si istý, že ona je za tú mrchu?“

Mlčal. Asi si to v hlave preberal. Asi si premietal situáciu, keď čakal priateľku niekde, kde byť nemala, ale bola tam. Stálo tam jej vyblýskané auto a ona bola dnu, tak vravel. Utiekla. Pred ním. Pred Danom. Mala som mu to povedať? Že aj my, ženy, niekedy utekáme? Nie za inými mužmi. Možno do ticha, do pokoja, tam, kde nás nikto nerieši, netlačí na pílu, nenúti milovať tak po jeho. Kde sme samy sebou.

Nevedela som, prečo jeho priateľka do toho bytu vliezla. Vraj za chlapíkom, čo predával kancelársku techniku. Od neho, od prokurátora. Nevedela som, čo urobil zle. A ani som veľmi neverila, že utiekla za iným. Dano by si zlú ženu nevybral.

„Som si istý,“ znegoval to, čo som si práve v duchu povedala.

Popravde som ani netušila, o kom je reč, dotyčnú dámu som nikdy nevidela, len som počúvala, ako ho naštvala.

„Ja si predsa zistím všetko, čo chcem. Akoby to nevedela,“ znovu odfrkol. Dano. Priateľ z detstva, chvíľu v mojom živote, chvíľu nie.

Ale vždy, keď bolo treba, bol poruke. Na káve, na parkovisku, v tichých rozhovoroch, ktoré sme nadväzovali s ľahkosťou, akú poznajú ľudia, čo majú spriaznené duše.

My sme nimi boli. Niekto povedal, že mužsko-ženské priateľstvá neexistujú. Ja som nad tým krútila hlavou, keď mi Dano plakal do telefónu. Tak potichu, bez hanby sa rozplakal. Lebo ho zlomila ženská, ktorú miloval.

A ja som ho počúvala rada, aspoň na chvíľu som nemyslela na to svoje.

„Opýtaj sa jej. Keď nebudete spolu hovoriť, nič sa nedozvieš.“

„Myslíš, že ja ju chcem ešte počuť? Beštiu klamársku?!“ zrúkol. Ale nebol to hnev ani som to nebrala tak, že je namierený proti mne. Revalo mu vnútro, srdce kričalo, rozum vrešťal, telo tŕplo, lebo sa bálo, čo bude. Kto je muž s kancelárskou technikou a prečo ona rozbíja to, čo spolu desať rokov budovali, som prosto nevedela.

„Možno je to celé inak,“ snažila som sa ho upokojiť.

„Čo je inak? Čo? Som tu, pred cudzím panelákom, sedím tu ako pako a vidím, že je niekde, kde byť nemala. Vidím na vlastné oči, že mi klame. Čo si tu mám nahovárať?“

„Poviem ti niečo, okej?“ preložila som si telefón z jedného ucha na druhé, lebo to ľavé som už mala horúce a vedela som, že toto bude nadlho, tak som začala žhaviť to pravé.

„Je to tak, že kto má s tebou kráčať, ten bude. Nemôžeš siliť, prosiť, tlačiť, čo má prísť...“

„To poznám.“

„Mám kamošku. Prestav si, rozviedli sa, kvôli sebe, a on mal potom inú a ona tiež iného. A teraz? Žijú spolu. Čo ti poviem, divný je tento svet,“ snažila som sa to zľahčiť, aby už polievka nebola taká horúca, aby už vychladla, aby vychladol aj on, aby ho to srdce už tak nebolelo, ani telo, ani tá duša, lebo keď duša piští, to sú skrátka starosti s celým telom.

Nie, nebol to prvý problém, ktorý som s Danom riešila, on mal problémy stále, no mne to pomáhalo v tých mojich. Niekedy som potrebovala únik zo smutného sveta v izbe oproti.

„A?“

„Chcem tým povedať, že kto má byť s tebou, ten bude.“

Ticho patrilo k našim rozhovorom, vstrebával, čo som mu povedala, snažil sa pochopiť. A tak som dodala: „Vieš, keby bolo celý život niečo len čierne, alebo len biele, nebola by to napokon nuda? Alebo inak. Keby sme nemali sínusoidy, alebo aspoň malé vlnky, keby všetko bolo ako chceme a išlo len v koľajničkách, myslíš, že to by bol dobrý život?“ Stíchla som a on mlčal tiež. „Myslíš, že je len rovná čiara? Nie. Proste nie. A ak nie je a my ju chceme, tú čiaru, aby nás teda z miery nič nevyviedlo, a ona sa zrazu rozvlní a vlní sa a dvíha sa ako more v búrke, sme zmätení, kopeme nohami, rukami, kričíme a chceme späť svoju rovnú čiaru. Ale tie vlny nás majú niečomu naučiť, tie vlny musia byť. Život nie je rovná čiara. Nie je. Preto sa musíme naučiť žiť aj s vlnami. Niekedy je to vlnka, inokedy tsunami.“

„A ja som kde?“

„Ty máš teraz to tsunami.“

„Do kelu.“

„A my z toho urobíme malé, pokojné vlnky a ty sa s nimi naučíš žiť. A ktovie, možno bude more raz aj celkom pokojné.“

„Rovná čiara.“

„Možno. Chvíľu. Ale pri tej tvojej Andrei... pochybujem.“

„Nechápem to.“

„Nemusíš. Prijímaj. Jej rozhodnutia. Skús to.“

„Ty si neskutočná.“

„Nie som.“

„Na všetko máš odpoveď.“

„Nemám, len sa ťa snažím dať dokopy, neživ zlého vlka, pozri vpravo, tam čaká ten dobrý, toho volaj k sebe. Je to na tebe.“

„Som pred panelákom, ona je dnu s fešákom a ja mám byť dobrý? To nejde.“

„Dano, si si istý, že je za tým iný chlap?“

„Som si istý.“

„Dvakrát meraj, raz rež, over si veci, potom konaj, nemôžem byť pri tebe, veď vieš...“

„Viem... a ako sa má Pavel?“

„Teraz? Teraz dobre.“

„Nesprával si sa k nej asi pekne, keď šla inam, neviem kam, ja hovorím inam,“ povedala som rýchlo, lebo som počula ten hlboký nádych. „Niekedy tých, ktorých najviac milujeme, od seba sami odháňame, popremýšľaj aj nad sebou, kde si spravil chybu.“

„Ona je v paneláku, kde býva blbeček s kancelárskou technikou a ja mám hľadať v sebe chybu?“

„Áno, lebo nikto, ani ten blbeček tam vnútri, ani ja, nikto nemôže za to, že máte problémy, len vy dvaja.“

Z vedľajšej izby sa ozval kašeľ.

„Musím ísť...“

Volám sa Lucia a mám tridsaťdeväť rokov. Ešte chvíľu ho v telefóne upokojujem, lebo kašeľ vedľa ustál a už som sa naučila, že nie vždy tam musím bežať, lebo aj doktorka povedala, aby som sa tam zdržiavala čo najmenej, kvôli sebe, tak ešte chvíľu Dana presviedčam, aby si šiel domov ľahnúť, že keď bude v tom aute sedieť a čakať, kým ona vyjde von, môžu mu aj nohy zdrevenieť.

Povedal, že pôjde domov. Veľmi som tomu neverila. Pre tú Andreu bol schopný urobiť čokoľvek. Veľmi ju miloval. Tú Andreu. Usmiala som sa, a napriek tomu, čo vraveli lekári, som vošla do izby. Ak máte pri sebe človeka, ktorého ľúbite, funguje aj to ošemetné v dobrom aj v zlom.

Pavel sedel na hojdacom kresle. Mal okolo seba všetko, čo potreboval. Ako málo toho človek potrebuje na konci, prehltla som guču v hrdle. Pohár s čistou vodou, slamka, tabletky a lyžičky a kvapky, uterák a obrúsky, mastičky a ticho a teplo a pokoj.

To ticho bolo všade.

Oči mal zavreté, čelo trochu spotené a občas sebou trhol, akoby zo spánku, len ja som vedela, že to už spánok nebol. Telo odpočívalo, po boji.

„Pavel, “ oslovila som ho potichu. „Pavel,“ zľahka som ho chytila za ruku. Ani sa nepohol. Tak som sa vystrela, že ho nechám tak, poobzerala som sa okolo, čo by som upratala, bude treba vyvetrať, ale asi až zajtra, lebo dnes som ho už rušiť nechcela.

Sadla som si teda na gauč, taký malý gauč, na ktorom Pavel odpočíval tak rád, a pozerala som na neho. Tvár pokojná, stále krásna. Môj Pavel.

Hoci som si slzy už zakázala, tie rozhodovali za seba. A ani teraz som sa im nebránila. Podišla som k nemu, pobozkala ho na čelo, popravila mu deku a odišla som do kuchyne. Mala som chuť na čaj, mätový, na dobrý spánok, čo som už netušila, aký je.

Ach, milý Dano, ach, milá Andrea, život je taký krátky... pomyslela som na tých dvoch bláznov. Aj tak som vedela, že sa ľúbia, že sú to len také hry, hry dvoch zdravých ľudí, ktorí ešte nechápu, ešte nevedia, ešte nie... Bodaj by nikdy nie.

Z izby sa znovu ozval kašeľ, najprv slabý, potom silnejší, no potom už naberal na intenzite. Vypla som kanvicu a bežala dnu. Vbehla som do izby a v poslednej sekunde som zachytila Pavla, keď sa rútil na zem. Už nemal tú váhu, čo kedysi, už som ho aj udržala, padal a okuliare sa mu zošmykli, videla som, ako veľmi chcel predstierať, že sa to nedeje, že mu ten život ešte šancu dá, driapal sa kostnatými rukami cez tie moje hore.

Už nemal síl.

Pomaly som ho odniesla do postele, sťažka na ňu dopadol, kašľal tak strašne, pľúca nestíhali v nádychoch, telo sa otriasalo, bojovalo a plakalo a prosilo, nech to už prestane...

Rýchlo som si nasadila rúško a siahla po striekačke. Ihla, morfium, potiahnuť, poklepať, vpichnúť... čakať...

Ešte skôr, ako pokoj odišiel cez ihlu do neho, na mňa pozrel. Videla som čierne zreničky, zdalo sa mi, že sa zachveli, pritisla som sa celou silou k nemu, on sa ma snažil objať, asi mi chcel aj niečo povedať, ale ústa to už nedokázali, jeho ruka ho neposlúchala, tak to vyzeralo komicky, ale ja som tam sedela a držala ho a veľmi som chcela, aby jeho bolesť prešla na mňa, aby už netrpel, aby... Slzy mi tiekli prúdom, čakala som.

Kŕče povolili, jeho ruky padli k telu a ja som sa k nemu pritisla a tak, aby to počul, aby si to so sebou vzal, som povedala to, čo som cítila, odkedy som ho spoznala. Môjho Pavla. „Milujem ťa, láska moja. Milujem.“

V tú noc som neodišla. Hojdacie kreslo som si dala k jeho posteli, vzala som ho za ruku, prikryla sa dekou a dokedy som vládala udržať oči otvorené, hľadela som na neho. Na môjho Pavla.

A ráno už bolo studené.

Tak strašne studené.

„No konečne, čo je s tebou?“ počula som v slúchadle Danov hlas potom, čo som na desiatykrát zodvihla. „Lucia, musím ti povedať... mala si pravdu! Počúvaj, tak som tam zostal a... vieš čo?“

Mlčala som.

„Andrea vyšla von, videla ma tam stáť, tak prišla k môjmu autu, vytiahla ma von a povedala, že tak poď, ty žiarlivec, tak ja som šiel, šiel som a vošli sme dnu a ona odomkla dvere a tam, predstav si, ležala tam stará pani a ona jej vraví: Andrejka, tak vy ste sa vrátili. Potom sa pozrela na mňa a hovorí mi, má ten Romanko dobrú kamarátku, mladý muž, zabezpečil, kým bude preč, aby som sama nebola, tak zavolal tuná Andrejku, aby sa starala,“ chrlil zo seba Dano. „Tak vravela tá pani. Bože, som ja idiot, Lucia, ona sa stará o jeho tetu. Všetko mi povedala, on je v Egypte, s priateľkou, som ja idiot, strašný idiot, prepáč, že som ťa otravoval, ale ďakujem ti, si neuveriteľná, som rád, že ťa mám a zároveň som šťastný, že som sa mýlil... Lucka, počuješ ma?“

Mlčala som.

„Lucia, si tam? Haló...“

„Som,“ povedala som potichu.

„Ach, taký som rád...“

„Povedz jej, že ju miluješ, Daniel.“

„Čo?“

„Povedz jej, že ju miluješ, skôr než bude neskoro.“

„Lucia, stalo sa niečo?“

Mlčala som.

„Lucia!“

„Povedz jej, že ju miluješ.“

„Lucka, čo sa stalo?!“

„Povedz jej,“ rozplakala som sa. „Povedz jej...“ roztriasla som sa. Teraz to budem ja, kto bude potrebovať vás, napadlo mi vo chvíli, keď ma to ťahalo na zem. „Pavel...“

„Čo je s ním?!“

„On mi v noci zomrel, Daniel...“