Za možnosť písať ďakujem svojej trpezlivej rodine.

Za chuť a silu dopísať tento príbeh ďakujem trom skvelým

kamarátkam a zároveň prvým čitateľkám a kritičkám.

A za úprimné rady a cenné pripomienky ďakujem mojej milej pani učiteľke slovenčiny.

Michaela Važanová

Sprisahanie v Prešporku

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Michaela Važanová, 2017
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2017
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2017
Design © Katarína Marenčinová, 2017
Jazyková úprava Sylvia Sachs
638. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-885-9 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-886-6 (ePDF)
ISBN 978-80-8114-887-3 (ePub)

Návšteva

Písal sa rok 1739. Hrôzy vojen sa strácali v zabudnutí a Uhorsko opäť naberalo dych. Spustošená a opustená krajina sa pomaly vzmáhala. Ľudia už zabudli na besnenie a ukrutnosti Turkov. Pomaly bledli spomienky na kurucké povstania a mocenské boje. Aj morová epidémia bola s Božou pomocou zažehnaná a mestá a dediny sa konečne zaľudňovali. Pribúdali meštiacke domy i šľachtické kaštiele. Obchodu sa darilo, vznikali prvé manufaktúry.

Na brehu rieky Dunaj sa na mohutnom brale pýšil starobylý hrad. Prostý ľud ho vďaka štyrom vežiam prirovnával k obrátenému stolcu. Jedna z veží ukrývala dobre strážené korunovačné insígnie. Nádherné kráľovské komnaty, hradná kaplnka i záhrady, to všetko ponúkalo toto sídlo kráľov, hoci v ňom kráľ trvalo nesídlil. Uhorský kráľ Karol III. z rodu Habsburgovcov žil vo Viedni, rovnako ako väčšina jeho predchodcov. Ako Karol VI. už bol cisárom Svätej ríše rímskej nemeckého národa a kráľom Španielska, kým sa v korunovačnom meste Prešporku stal uhorským kráľom.

Prešporok ležal na východ od Hradu, chránený mohutnými hradbami, spoza ktorých vyčnievali kostolné veže. Najvyššia patrila korunovačnému chrámu sv. Martina neďaleko Vydrickej brány. Mestské brány boli štyri. Troma z nich mohli prejsť vozy a kočiare, ale štvrtú bránu museli v minulosti počas obliehania mesta čiastočne zamurovať a teraz slúžila iba chodcom.

Bol mier a mesto sa rozširovalo aj za hradby, kde rástli nové predmestia. Pribúdali šľachtické panstvá, honosné vidiecke sídla a krásne záhrady. Okolité vŕšky, bohato posiate vinohradmi, lemovali Prešporok zo severu a východu a dotvárali malebnosť tejto krajiny. Z juhu mesto obmývali divoké vody Dunaja.

Prešporok sa od skorého rána kúpal v slnečných lúčoch. Bolo sparno a dusno, vzduch ťažký a lenivý, ale to pracovitým mešťanom neprekážalo. Starci oddychovali v tieni, deti sa naháňali v okolí fontán.

V chladnom tieni Vydrickej brány postávalo zopár vojakov a žartovalo o prepitej noci. Boli takí zabratí do rozhovoru o miestnej kráske, že nepostrehli príchod mladého muža, ktorý sklonil hlavu a popohnal nízkeho koňa. Dlhý plášť podobný kaftanu dokonalo ukrýval mocnú postavu sotva dospelého mladíka. Nízku kužeľovitú čiapku mal bohato vyzdobenú perami pripnutými zlatou sponou. Tvár mal zachmúrenú a jeho modré oči ostražito sledovali okolie. Keď prešiel bránou a ocitol sa na námestí, zastal, aby sa rozhliadol.

Na Prešporok mal hmlisté spomienky. Pamätal si úzke uličky a tiché zákutia, krik trhovcov či nadávky voliarov a večné dohadovanie služobníctva. Ako dieťa sa často krčieval pri panských vozoch a obdivoval krásne šatstvo bohatých majiteľov. Neraz preliezol do šľachtických záhrad a v tieni košatých jabloní sníval o budúcnosti. Vtedy sa bál, že navždy ostane len pri snoch.

Mladíkova tvár sa trocha vyjasnila. Zahnal spomienky a rezko sa pobral Dlhou ulicou, ktorá spájala Vydrickú bránu s Laurinskou. Šla z východu na západ naprieč celým mestom. Obe jej strany lemovali šľachtické paláce, meštiacke kúrie i úradné budovy. Po chvíli odbočil na Ventúrsku, ktorá bola tichšia a šľachticmi obľúbená. Mali tu sídlo grófi Zichy, Iléšházi, Erdődy či mešťanosta Pongrác. Mladík zastal pred palácom grófa Balassu. Na prvý pohľad to bolo nenápadné dvojposchodové sídlo – ako každé iné. Za mohutnou drevenou bránou s ozdobným kovaním ho vítali dve antické bohyne v životnej veľkosti z bieleho mramoru. Krásna Aténa so sovou na pleci tam stála hrdo v plnej zbroji rovno oproti okrídlenej Niké, ktorá akoby mu podávala vavrínový veniec. Za priechodom sa črtalo malebné nádvorie, ale sluha ho voviedol do paláca. Chladným schodiskom vyšiel na prvé poschodie a tam čakal, kým ho prijme pán domu.

– Gróf Ľudovít Király, – oznámil komorník a uviedol mladíka do pracovne grófa Balassu.

Gabriel Balassa, radca Uhorskej komory, bol vysoký, chudý uhorský šľachtic s prísnym výrazom v tvári, ktorý dotvárali jeho malé úzke oči, zastrihnuté fúzy a ostrá brada. Málo vlnité vlasy začesané dozadu mu voľne padali na tmavomodrý dolomán, starostlivo pozapínaný slučkami a gombíkmi až ku krku. V páse bol stiahnutý opaskom z hodvábnych šnúr. Dolu sa rozširoval až ku kolenám a kryl úzke nohavice zastrčené do vysokých čižiem. Balassa sedel za písacím stolom, ktorý bol rovno oproti dverám. Za ním visel obraz panovníka v životnej veľkosti. Naľavo od neho bolo okno a napravo sekretár. Po bokoch miestnosti boli knižnice plné kníh.

Mladý muž sa úctivo uklonil a podal grófovi zapečatené listiny.

– Žiaľ, nesiem vám smutné správy, pán gróf.

Grófova strohá tvár sa nijako nezmenila. Vzal od mladíka papiere, rozlomil pečať, chvíľu v listoch preberal a potom začal čítať.

Kým čítal, mladíkovi sa spotili dlane. Od tohto človeka teraz závisel jeho osud. Už nikdy sa nechcel vrátiť späť medzi chudobu.

– Mikuláš Balassa teda skonal, – sucho konštatoval gróf, len čo dočítal. – Boli ste pri ňom?

– Do poslednej chvíle! – vyhŕkol mladík horlivo. – Zatlačil som mu oči.

Gróf prikývol. – Píše mi o vás, – prenikavé oči skúmali mladíka. – Môj otec do vás vkladal veľké nádeje. Dúfam, že ho nesklamete.

– Som pripravený na všetko! – nedočkavosť kričala z jeho hlasu.

– Uvidíme, – zašomral Balassa. – Ešte nenastal ten správny čas, – na chvíľku sa odmlčal a očami znova prebehol listiny, – odhaliť vašu pravú totožnosť. Dúfam, že ste trpezlivý. Musíme byť opatrní. Veľmi opatrní. Bude najlepšie, ak naďalej ostanete inkognito, – gróf sa prvý raz pousmial. – Otec mal vždy svojský zmysel pre humor. Ľudovít Király je vlastne celkom príhodné meno, – jeho tvár opäť zvážnela. – Bývať budete u mňa. Nechám vám pripraviť izby. Čaká nás ešte veľa práce. Mikuláš Balassa vám poskytol základy, ale iba ja vás dostanem ďalej. Očakávam absolútnu poslušnosť. A neznášam klamstvo. Pochopili ste všetko?

Mladík prikývol.

– Uvediem vás do spoločnosti a zoznámim, s kým treba. Spoznáte ľudí a oni spoznajú vás.

– Ste ku mne veľmi láskavý, – mladík sa úctivo uklonil.

– Veľmi dobre, páčite sa mi! – Balassa spokojne prikývol. – Keď si trocha oddýchnete, predstavím vás manželke a neteri. A ešte niečo, môjho otca už nikdy viac nespomínajte. Nepoznali ste ho a nikdy ste sa s ním ani nestretli, ako som sa s ním ja nestýkal. Ľudia, čo udržujú priateľské styky s luteránmi, povstalcami a Turkami, tu nie sú vítaní.

– Neznášam luteránov, povstalcov a Turkov! – uškrnul sa mladík.

– Tak na to by sme si mali pripiť, – gróf vybral zo skrinky fľašu vína a obom nalial.

Po Ľudovítovom odchode sa Balassa zamyslel. Vynoril sa mu obraz otca, ktorého nadovšetko miloval. Nemohol sa s ním rozlúčiť, ani ho odprevadiť na poslednej ceste. Nemohol ho držať za ruku, keď umieral. Otec ho miloval, a preto mu prikázal vzdať sa ho. Syn musel zaprieť otca i vieru, aby mohol prežiť rod. Gróf uprel nenávistný pohľad na obraz cisára Karola.

Bolo to dávno, keď Mikuláš Balassa nasledoval Františka II. Rákócziho do vyhnanstva v Poľsku a neskôr až do Osmanskej ríše na breh Marmarského mora. Keby bol prisahal vernosť cisárovi a uznal svoje omyly, mohol si zachrániť česť i majetok. Ten hrdý muž, verný svojmu presvedčeniu a túžbe vymaniť Uhorsko spod habsburskej nadvlády a dosiahnuť náboženskú slobodu, volil radšej vyhnanstvo, rovnako ako jeho veľký vzor.

V čase uzavretia Szatmárskeho mieru medzi povstalcami a panovníkom dozrieval mladý Gabriel v muža. Otcov neúspech a vyhnanstvo mu prekazili priamu cestu k rýchlej kariére. Doslova zo dňa na deň sa z neho stal chudobný, nezaujímavý šľachtic luteránskeho pôvodu, pred ktorým sa dvere rad za radom zatvárali. Len vďaka svojej šikovnosti a podpore vzdialených katolíckych príbuzných mohol doštudovať. Uzavrel sa do seba a vytýčil si životný cieľ.

Gabriel bol cieľavedomý a nadaný. Prestúpil na katolícku vieru a stal sa advokátom. V krátkom čase si urobil meno a vzbudil záujem mocných. Vedel sa rovnako dobre oháňať slovami zákona ako šabľou. Netrvalo dlho a podmanil si Viedeň. Vedel byť aj šarmantný a dostať sa do tej správne priazne. Mal šťastie, že vždy našiel ochranné krídla, na ktorých vzlietol o stupienok vyššie v spoločenskom rebríčku. Časom si nik nespomenul na to, že je synom vyhnanca. Synova žiara nakoniec prebila otcov tieň. A nikto na svete by nepovedal, že ten lojálny a Viedni oddaný uhorský šľachtic nosí v srdci jed. Rovnako nikto netušil, že to bol práve on, kto šťastnou náhodou objavil v prešporskom Podhradí malého chlapca, možného potomka slávneho rodu, a tajne ho poslal na výchovu do osmanského Rodosta k svojmu otcovi. A ten chlapec konečne vyrástol v muža. Gróf Balassa sa usmial.

– Ako sa má môj hosť? – pýtal sa neskôr sluhu.

– Mladý pán vyzerá spokojný, – odvetil muž v strednom veku.

– To je dobre, postaraj sa, aby mu nič nechýbalo. – Sluha sa úctivo uklonil. – A ešte niečo, Andrej, chcem, aby si ho strážil na každom kroku. O všetkom ma budeš informovať.

– Ako vždy, pán gróf, – sluhove bystré očká poskočili od radosti.

– Grófka sa už vrátila?

– Ešte nie. Čakáme ich každú chvíľu.

Posledná správa grófa rozladila. Prepustil sluhu a zahĺbený do myšlienok vzal do rúk listiny. Pozrel na otcov list, pietne ho podržal, ani by sa chcel rozlúčiť, a potom vybral z knižnice niekoľko kníh vo výške očí. Zatlačil na zadnú stenu tak, aby sa otvorili dvierka do tajného priestoru, v ktorom bola schovaná skrinka. Gróf ju vybral von, odomkol a nežne do nej vložil list spolu s ostatnými dokumentmi. Opäť skrinku zamkol a kľúč si dobre odložil. Vrátil ju do tajného priečinka v stene, zavrel dvierka a založil ich knihami. Jeho tajomstvá boli dobre ukryté.

Búrka

August bol toho roku nesmierne horúci a nemilosrdné slnko takmer dva týždne spaľovalo krajinu. Vysušená zem prahla po troche vody. Unavené ovce polihovali na paši a občas nespokojne zabečali. Mladý pastier sedel v tieni stromu. Šibal okolo seba vŕbovým prútom a odháňal dotieravé muchy. Zadíval sa na oblohu. Slnko sadalo na obzor a bezoblačné nebo sa zatiahlo. Po prašnej ceste vedúcej do Prešporka cválal muž na sivom koni. Pastier sa naňho túžobne zadíval a zasníval sa o veľkom svete v kráľovskom meste. Po chvíli si s hrôzou uvedomil, že sa náhle zotmelo. Noc bola ešte ďaleko, to len búrkové mraky obsadili nebo a zlovestne sa škerili na chlapca. Vyskočil na nohy a hnal stádo do bezpečia. Na jazdca už dávno zabudol.

Ten si mraky sprvu nevšímal. Volal sa Félix Šarkan a bol barónom z Fiľakova. Sedem rokov bol vo vojenskej službe a v poslednej bitke si za odvahu vyslúžil hodnosť husárskeho poručíka, ale odnieslo si to jeho rameno, ktoré sa občas bolestivo ozvalo. Mal peknú súmernú tvár s tmavohnedými očami a tenkými fúzikmi. Husté kadere tmavých vlasov nezbedne vytŕčali spod kožušinou lemovanej husárskej čiapky a padali na dlhý červený dolomán. Cez ľavé plece mal prehodenú mentieku a na páse mu visela šabľa, ktorá udierala o tmavé nohavice končiace vo vysokých čižmách.

Poručík podvihol zrak k nebu a zamračil sa. Mrákava sa mu nepozdávala a do mesta mal ešte ďaleko. Mimovoľne potľapkal koňa Sivka po šiji a potom ho mocne zovrel kolenami. Mraky hustli, čierňava mocnela a zrazu sa sparný deň zmenil na prudkú prietrž mračien. Barón Félix vbehol rovno do nej. Veľké kvapky mu bubnovali po čiapke a prudko narážali do chrbta. Namrzene sa poobzeral okolo seba, a keď nevidel vhodné útočisko, v duchu zahromžil. Hnal koňa ďalej v nádeji, že už čoskoro narazí na nejaké obydlie, kde zloží hlavu. No čierňava nemala konca. Naopak – dážď bol čoraz silnejší, cesta rozmočená, blatistá. Pred seba videl sotva pár krokov. Okrem úderov dažďa k nemu doľahol vzdialený hukot a zlovestne sa približoval.

Barón spomalil, keď sa zrazu rovno popred neho prevalila obrovská masa vody berúca so sebou všetko navôkol. Stočil koňa dozadu a len málo chýbalo, aby ho voda nevzala. Potok zvaný Močiarka, čo sa ešte pred hodinou sotva plazil vo svojom koryte, zrazu zmocnel v prívale dažďa a vylial sa na breh. Každým metrom naberal na sile a ničil, čo mu prišlo do cesty. Voda sa valila tak prudko, že ju nebolo možné prebrodiť. Barón len horko-ťažko udržal na uzde Sivka a ešte opatrnejšie postupoval popri rozvodnenom potoku.

Neďaleko odtiaľ zastihla potopa panský kočiar. Rozliaty potok splašil kone, ktoré na smrť vyľakané zišli z cesty a prestali poslúchať pohoniča. Chvíľu ešte bežali klusom po rozmočenom teréne, kým kočiar celkom nezapadol do blata. To kone vystrašilo ešte viac. Erdžali, fŕkali a skákali, až sa im polámali oje. Jeden z koní sa vytrhol a rozbehol sa preč. Druhý ostal uväznený v postroji a naďalej zmätene besnel. Šmýkal sa na vode, odieral o kamene, padal i vstával a snažil sa uvoľniť. Nešťastný pohonič, bielovlasý starec, celý mokrý a zablatený, ho márne šľahal bičom a kričal povel za povelom. Konské erdžanie a hukot vody prehlušili všetko ostatné i ženské výkriky, ktoré sa ozývali z rozkývaného koča. Vystrašený kôň sa viac nedal ovládať. Vzpieral sa, bránil a sily mu ubúdali.

V momente, keď si už pohonič myslel, že padne únavou, kôň pozbieral posledné sily a prudko sa vymrštil vpred. Trhol tak mocne, že kočiar poskočil a zaboril sa hlbšie do blata. Kožené remence držiace koňa s pleskotom povolili a on sa bezhlavo vrhol v ústrety dravému potoku. Mocný prúd ho vzal so sebou v ústrety záhube.

Vystrašená, asi tridsaťpäťročná žena, ktorá pozerala von okienkom kočiara, sa odvrátila. Pritisla sa bližšie k druhej, mladšej dievčine a snažiac sa o pokojný hlas jej odvetila na nemú otázku.

– Aj druhý kôň nám ušiel.

– Ako pôjdeme ďalej, tetuška? – vzdychlo si dievča.

– Neviem, Elenka, – pokrútila žena hlavou. – Hádam nebude pršať večne. Panna Mária nám isto pomôže, – pohladila dievča po hlave. – Nemali by sme radšej vystúpiť, Števko? – zakričala von na pohoniča, keďže koč sa prestal nakláňať a ešte hlbšie sadol do blata.

– Je to tu samé blato, pani grófka! Mohli by ste spadnúť. Radšej nevychádzajte! – zhodnotil situáciu starý pán, akoby nevidel, že voda naokolo stúpa a pomaly dosahuje podvozok koča. – Čo žijem, ešte som takú búrku nezažil.

Ženy sa k sebe pritisli. Bolo im chladno. Nemilosrdný dážď šľahal cez okienka a trocha presakovalo i cez strechu. Nebesá boli stále tmavé, hukot vody silnejší a chlad protivnejší. Števko bezradne krúžil okolo koča a pokúšal sa z blata vyslobodiť kolesá.

– Nepáči sa mi to, – priznala grófka. – Elenka, radšej vystúpme. Dážď neustáva a voda tuším stúpa, – skonštatovala s obavou v hlase. – Ah, nemala som s nami brať iba Števka. Je už slabý, sám kočiar nevytlačí, – povzdychla si. – Poď, dcérka, skryjeme sa tam pod tie dva stromy, kým to prejde, – ukázala obďaleč.

Grófka Alžbeta nazývala neter dcérou, lebo si ju vzala k sebe v troch rokoch, keď osirela. Sama bola vtedy veľmi mladá, ale po tragédii, čo zastihla jej rodinu, rýchlo dospela.

Len čo grófka otvorila dvierka, voda začala vtekať do koča.

– Bože môj! – hlesla vydesene a zbledla. – Poď, Elenka, vyskočíš prvá, ty si šikovnejšia! – rozkázala pevne, hoci ju to stálo veľa síl. Neter podišla k dverám a zmeravela.

– Ako...? Kam? – šepla vystrašene pri pohľade na valiacu sa vodu.

Starý Števko podišiel k dverám. – Poďte, slečna grófka. Zachytím vás. – Načiahol k nej trasúcu sa ruku. Sám sa ledva držal na mieste, keď mu stúpajúca voda narážala do nôh.

– Vyskoč, Elenka! Chytro! Voda stúpa! – poháňala ju grófka, ktorá sa obávala, že voda čo nevidieť vezme so sebou i zakliesnený kočiar.

– Ja... ja... nemôžem! – vzdychlo roztrasene dievča. – Choďte prvá vy, tetuška.

– Nie, až po tebe. Ak nevyskočíš, tak ťa vysotím!

Ľadové prsty dievčaťa sa ešte mocnejšie zapreli do dverí. Valiaca sa voda ju desila. Nevnímala nič, iba vodnú krútňavu, v ktorej sa už-už videla utopená. Vtom sa jej nohy ani zázrakom vzniesli a ona si uvedomila, že opúšťa kočiar i prekvapenú tetu.

Trvalo pár okamihov, kým pochopila, že ju niekto zovrel okolo pása, oprel o sedlo koňa a preniesol na pevný breh. Keď sa neznámy presvedčil, že dievčina stojí pevne na zemi, otočil koňa a znova vošiel do tečúcej rieky. Rovnakým spôsobom objal a preniesol na breh grófku Alžbetu. Vtom voda priniesla veľký kmeň a ten celou silou nabral koleso kočiara, ktorý sa s vrzgotom prevrátil do rieky. Sluha Števko pred ním uskočil v poslednej chvíli. Obe ženy zbledli.

– Hrom do toho! To je dopustenie! – ozval sa záchranca zvučným hlasom. – Ako to dávaš pozor na panie, čertisko staré? – hrešil mladý muž sluhu. – A kde máš kone?

Sluha len čosi vydesene bľabotal.

– A čo tu stojíš ani kohút medzi sliepkami, hybaj niečo robiť!

Števko začal nešťastne pobiehať okolo a lamentovať nad koňmi i kočiarom a muž podišiel k dámam. Tie sa vydesené triasli zimou a hrôzou. Dážď im zmáčal klobúky i tenké letné plášte a v črieviciach im čľapotalo.

– Pane, práve ste nám zachránili životy, – prehovorila grófka, keď odtrhla zrak od povozu. – Moja neter ani ja vám to nikdy nezabudneme. Ďakujeme vám.

– Ste láskavá, pani, ale obávam sa, že preháňate. Určite by ste boli stihli včas vyskočiť aj bez mojej malej pomoci. Prepáčte mi, ak som vás prisilno stisol, – gavaliersky sa uklonil. – A prepáčte mi tiež nezdvorilosť, že som sa stále nepredstavil. Som barón Félix Šarkan z Fiľakova, k vašim službám! Som poručíkom Dessewffyho husárskeho pluku, toho času, hm, povedzme na zdravotnej dovolenke, – dodal smutnejšie. – A práve putujem do Prešporka.

Staršia dáma sa vľúdne usmiala a podala mladíkovi ruku.

– Grófka Alžbeta Balassová z Prešporka. A toto je moja neter Elena Amrichová. Boli sme v Šaštíne a práve sme sa vracali domov, keď nás zastihla táto hrozná búrka.

V zmoknutej grófke Félix pobadal peknú ženu s láskavými smutnými očami, ale jeho zrak viac priťahovala jej krásna neter. Bola to štíhla tmavovlasá dievčina. Jej mokrý zovňajšok ho vôbec neodrádzal, nevedel od nej odtrhnúť pohľad. Len čo si to všimla, zapýrila sa. Nechcel ju rozrušiť, nuž rýchlo riekol:

– Mal by som ísť po pomoc, dámy. Sami váš kočiar nevytiahneme, – hodil pohľadom k rieke. – Ktovie, či to vôbec bude možné, kým prestane pršať a rieka sa trochu neupokojí.

– Ach, ďalšie zdržanie? Už teraz meškáme! – zhrozila sa grófka. – Ale máte pravdu, pán barón. Hádam však bude lepšie, keď pôjde Števko a vy ostanete tu s nami.

– Nedbám, snáď to to trdlo zasa nepokazí, – privolil.

– Nebuďte na neho taký prísny, už je starý, chudák, a myslel to dobre, – zastala sa sluhu grófka.

– Veď vás skoro nechal utopiť! – protestoval najprv barón. – Nech teda ide. Ste celé premočené, dámy, vezmite si tuto môj dolomán a mentieku. Ešte celkom nepremokli... – zložil si oba zvrchníky a ponúkol ich ženám, ktoré ho odmenili vďačnými pohľadmi.

Félix šiel opatrne ku koču. Mal ho na dosah ruky, skúsil doň zatlačiť, ale voz sa ani nepohol.

– To je robota, hrom do toho! Možno, keby som zapriahol Sivka... – šomral si pre seba a vrátil sa k ženám. – Nie je vám zima?

– Nie, nie, – pokrútili obe hlavami.

– Isto vás zdržujeme, pán barón, – nadhodila grófka Alžbeta.

– Neponáhľam sa.

– Už sme vám i tak dosť zaviazané. Pokojne choďte ďalej, samy počkáme Števka. Už sme vás toľko zdržali... – Elenka jej zovrela lakeť, lebo predstava, že by osameli, jej bola proti mysli.

– Nikdy by som neopustil nikoho v núdzi. A nieto ešte premočené ženy, – odvetil barón. – Nebojte sa, pani grófka, určite ma nezdržujete. Rád vás odprevadím až domov, ak dovolíte.

– Bude nám potešením. Viete, môj manžel nevidí rád, keď si vyjdem sama, tak som vzala so sebou tentoraz i neter. A vidíte, ako to dopadlo, – pokúsila sa o úsmev. – Aha, tuším už prestáva pršať.

– Máte pravdu.

– Povedzte mi, barón, v Prešporku vás čakajú? Teda, aby ste mi rozumeli, máte, kde bývať? Lebo ak nie, rada vám pomôžem.

– Ďakujem, ste veľmi láskavá, ale všetko mám zaistené. Mám sa hlásiť u jeho milosti krajinského sudcu, grófa Pálffyho.

– Potom je to v poriadku, ale určite na nás nezabudnite. Ak by ste niekedy niečo potrebovali, musíte ma vyhľadať.

– Vďaka vám.

Kým sa zhovárali, vrátil sa Števko aj s párom volov, ktorý ťahal rozheganý voz. Neďaleko našiel statok, kde mu ponúkli pomoc.

– To je mi ale kočiar, hrom do toho! – vybuchol barón, ale potom pomohol dámam vyjsť na voz. Sám vzal do rúk opraty a viedol voly. Števkovi zveril Sivka. Pod chvíľou ukradomky pozrel na grófku Elenku, ktorá si ho nevšímala. Sklamalo ho to.

Keby len bol tušil, ako jej búšilo srdce, keď bol tak blízko nej! Celý jeho zjav ju hypnotizoval, lenže výchova jej nedovolila prezradiť sa. Navyše sa šla od hanby prepadnúť pre svoj úbohý výzor.

Na statku ich prichýlili vo veľkej teplej izbe, ktorú vyhrieval oheň z piecky pri stene. Grófky sa konečne mohli usušiť a zohriať. Gazda im ponúkol víno. Bolo kyslé, ale zahrialo, a gazdiná priniesla chlieb s masťou.

Keď dážď ustal, muži zo statku, spolu s barónom a Števkom, odišli obzrieť a vyslobodiť kočiar.

Chlapi sa vrátili asi o dve hodiny s kočiarom neschopným ďalšej jazdy. Kolesá boli nalomené a sedačky i tapety nasiaknuté smradľavým riečnym blatom. Félix sa vybral na najbližšie panstvo, aby od zemana požičal pre grófky koč a kone. Nebol taký prepychový ako ten ich, ale neprekážalo im to. Keď konečne vyrazili na cestu, bol už večer. Félix im klusal po boku.

Ako hrdo sa niesol na Sivkovi! Zavše podišiel k okienku a opýtal sa, či nič nepotrebujú. Keďže cesta bola miestami podmytá, pravidelne ju chodieval dopredu kontrolovať, aby mohli včas obísť prípadnú prekážku. Keď sa raz vzdialil, ozvala sa grófka Alžbeta.

– Veľmi milý mladík.

– Uhm.

– A šikovný! Taký sa v živote nestratí... – rozplývala sa.

– Uhm, – prikývla opäť Elenka.

– Čo si tak ticho, dcérka? Bolí ťa niečo? Hádam si si len neublížila!

– Ach, tetuška, nechápem, čo je to dnes so mnou. Úplne som zmeravela, keď som mala vyskočiť. Vidíte, ešte stále sa trasiem, keď si na to spomeniem, – ukázala na končeky prstov. – A pritom, veď viete, že nie som žiadna trasorítka. Keby nie baróna, tak neviem, myslím, že by som nikdy neskočila! – do očí sa jej natisli slzy.

– Nemysli už na to, dcérka, – objala ju. – Upokoj sa. Barón sa o chvíľu vráti, nebudeme mu pridávať starosti.

– Máte pravdu, tetuška, – prikývla dievčina. – Ale ako sa mu odvďačíme? – opýtala sa trocha veselšie Elenka a osušila si oči, aby nič nespoznal.

– Neviem, nič vhodné mi nenapadá, – pokrútila grófka hlavou.

– A čo keby... ste ho, drahá tetuška, pozvali na narodeniny?

Alžbeta sa zamyslela a skúmavo pozrela na neter. – To je dobrý nápad, – súhlasila.

Ostatná cesta ubehla pokojne. Do Prešporka prišli za tmy. Keď sa barón Félix lúčil s dámami, Alžbeta ho pozvala na malú oslavu narodenín, ktorá mala byť o mesiac. S radosťou prijal pozvanie a prisľúbil, že príde.

Večer

Chodbami paláca sa niesol dupot služobníctva a miešal sa s tlmenými hlasmi grófky Alžbety a jej netere. Elenka nechcela ani večerať, taká bola unavená. Napriek tomu jej teta nechala zaniesť teplú polievku. Kým Alžbeta vošla do svojich izieb, dozvedela sa od slúžky, že gróf bol celé popoludnie i večer doma a nedočkavo ich vyzeral. Tušila, že bude mrzutý. Pridala do kroku v nádeji, že sa stihne preobliecť a upraviť, kým sa stretnú. Keď už stála pred dverami, otvorila sa grófova pracovňa.

– Dobrý večer, Alžbeta.

– Dobrý večer, Gabriel, – otočila sa k nemu.

– Prepánajána, čo sa vám stalo? – podivil sa. – Vyzeráte strašne.

– Viem, viem, chcela som sa najprv preobliecť a učesať a až potom vás navštíviť. A všetko vám rozpovedať, – priznala zahanbene. Gróf podišiel až k nej.

– Hádam vás len neprepadli zbojníci?! Nemali ste nikam chodiť! Vidíte, zasa došlo na moje slová.

– Nie, nie, Gabriel, nikto nás neprepadol, – grófka mu krátko opísala búrku, čo ich zastihla. Nevynechala ani pomoc mladého poručíka Šarkana.

Gróf si všetko vypočul so zamračenou tvárou.

– No i tak vám tam nebolo treba chodiť a ešte so sebou ťahať Elenku! Čo keby sa vám bolo niečo stalo?

– Šlo o nešťastnú náhodu. Navyše sme boli pod ochranou Panny Márie. Veď viete, drahý, že sa po Nanebovstúpení chodievam každý rok pomodliť k Sedembolestnej panne do Šaštína, lebo sa tam dejú zázraky. To miesto je naozaj zázračné. Verte! – tvrdila Alžbeta rozhodne. – Odkedy pred takmer dvesto rokmi Panna Mária vyslyšala prosby nešťastnej grófky Angeliky Bakičovej, ktorú trápil zlý manžel, gróf Imrich Czobor, a preto z vďačnosti nechala vyhotoviť krásnu drevenú sošku, dejú sa tam rôzne dobrodenia. Aj sám Imrich Esterházy, ostrihomský arcibiskup a prímas uznal sošku za zázračnú a dovolil...

– Dobre, dobre, poznám ten príbeh, ale ozaj nechápem, čo vás tam stále tak ťahá! Za čo tam práve vy, drahá Alžbeta, chodievate toľko prosiť? Veď máte všetko! Najmä dobrého manžela! Nebyť mňa, tak ktovie, kde by ste dnes boli!? Či sa mýlim?

– Nie, nemýlite, naozaj som vám vďačná za veľa, Gabriel, ale...

– Žiadne ale! Choďte sa konečne umyť a prezliecť, nech tu nepobehujete takto nedôstojne! Robíte mi hanbu, mne, váženému radcovi Uhorskej komory! Ešteže už je tma, hádam vás v meste nikto nezbadal, – zhnusene pozrel na jej špinavé a pokrčené šaty. – Naša dcéra na vás celý večer čaká, tak sa upravte, nech sa nerozplače.

Prikývla a kým odišla, šepky dodal:

– Možno vás dnes ešte navštívim... Veď viete, ako stále túžim po synovi.

Grófke Elenke horeli líca. Pripisovala to horúčke z cesty, ale čo ak to mal na svedomí fešný barón? Zahnala tú myšlienku a zasa sa k nej vracala. Otvorila okno a pozrela na oblohu. Ovanul ju nočný vzduch a hneď sa jej zazdalo, že je to prievan, aký robil barónov Sivko klusajúci povedľa kočiara. Félix sa na ňu s úsmevom pozrel.

Ubehlo pár minút, kým sa Elenkina myseľ vrátila z výletu a spomenula si na narodeniny tety Alžbety. Srdce jej zaplesalo radosťou. Nevedela, čo sa to s ňou deje, ale bolo to príjemné. Usmiala sa. Ten hrozný deň, ktorý zázrakom prežila, ju nútil usmievať sa! Aké bláznivé!

Trojročná Leopoldína Gabriela bola vytúženým a vymodleným dieťaťom. Manželstvo jej rodičov bolo dlhých šesť rokov bezdetné, kým sa im nepošťastilo krásne, ale chorľavé dievčatko, ktoré si Boh po pár mesiacoch života povolal k sebe. O ďalšie tri roky prišla na svet Leopoldínka. Gróf dcéru miloval, no netajil sa túžbou po synovi. Dieťaťu nechýbalo nič, ale najspokojnejšie bolo v matkinom náručí.

– Už sa vás nevedela dočkať, pani grófka. Celý deň bola nepokojná, ani poriadne nejedla, – hlásila pestúnka.

Hoci mala pestúnku, grófka s ňou trávievala veľa času. – Mamička už je späť, anjelik. Bola by som prišla skôr, nebyť búrky, – vysvetľovala Alžbeta dcérke a vzala si ju do lona.

Dieťa veľmi nechápalo, ale nechalo si o tom rozprávať. Grófka jej dokola vravela o búrke, vystrašených koníkoch i veľkej vode, ktorá ju zdržala. Nakoniec sa Leopoldínka nechala uložiť do postieľky a pri tíšivom hlase matky zaspala. Alžbeta sa ešte dlho dívala na jej nevinnú tvár, kým opustila jej izbu.

Vedela, že Gabriel čoskoro príde. Nikdy nič nevravel len tak. Prezliekla sa do nočnej košieľky, ktorú jej daroval, a posadila sa k toaletnému stolíku, aby si rozpustila a rozčesala zmoknuté tmavé vlasy.

Alžbeta Balassová bola vernou manželkou. Vážila si grófa, zvykla si na neho, svojím spôsobom ho aj mala rada, ale nemilovala ho. Vzala si ho, lebo nevidela inú možnosť. Vtedy...

Vtedy, pred dvanástimi rokmi, keď ešte bola mladá. Malú, tichú svadbu mali hneď ako prestala smútiť za milovaným bratom. Gabriel, v tom čase už vyhľadávaný a skúsený advokát, jej vytrvalo nadbiehal a núkal ochranu. Čo mohla iné urobiť? Ostali s Elenkou samy. Grófa Antona Amricha, jej drahého brata a Elenkinho otca, ktorý bol stelesnená dobrota, a jeho druha a priateľa grófa Krištofa Markovitsa obvinili z velezrady. Z paktovania s Turkom! Vraj ich vojenská hliadka prichytila priamo pri čine. Horúce uhorské hlavy sa začali brániť a údajne chceli zbabelo ujsť pred spravodlivosťou. Strhla sa bitka. Proti hliadke, ktorá bola v početnej prevahe, nemali šancu. Antona zabili hneď a Krištof skončil ťažko ranený v akomsi vojenskom lazarete, kde o dva dni zomrel, bez toho, aby aspoň napísal či inak dal o sebe vedieť. Alžbeta bezradne prijala, čo jej povedali a čo potvrdzovali úradné spisy. Navyše sa celá vec udiala ďaleko od Prešporka, kdesi na južných hraniciach s Osmanskou ríšou. Nikdy sa presne nedozvedela, čo sa vtedy vlastne stalo. Majetky šľachticov ihneď prepadli korune a na ich rodiny padla hanba. Milovaní muži boli mŕtvi a spolu s nimi zomrela i jej nádej na manželstvo s drahým Krištofom. Gróf Markovits opätoval Alžbetine nežné city a jeho najlepší priateľ Anton z nich mal úprimnú radosť. Zaľúbenci sa chceli zasnúbiť, hneď po jeho návrate z tej osudnej cesty.

Gabriel Balassa, vtedy švárny mladík, sa do grófky zahľadel na prvý pohľad a nadbiehal jej už pred tou tragédiou. A neprestal ani po nej. Alžbeta bola presvedčená, že nevedel o jej citoch k mŕtvemu grófovi. A ak vedel, nikdy ich taktne nespomenul. Bol trpezlivý a ohľaduplný k jej smútku za bratom. Sám prežil v mladosti trápenie, bol stále milý a pozorný, nuž nakoniec prijala jeho dvorenie. Antona ani Krištofa viac nebolo a ak chcela chrániť Elenku a zabezpečiť jej živobytie, potrebovala manžela. Malá Elenka Amrichová už bola polosirotou, lebo jej matka zomrela na horúčku krátko po pôrode. A Gabriel sa nebránil myšlienke prichýliť do rodiny aj malú sirotu.

Alžbeta možno len túžila po pokojnom jednoduchšom živote, možno sa zľakla ťažkostí, čo by ich čakali, možno... Vlastne už sama nevedela.

Komorský radca sedel v pracovni, keď prišiel sluha a priniesol mu pohár vína.

– Ďakujem, Andrej. Na raňajky nech príde aj náš hosť. A načas! Predstavím ho grófkam.

– Áno, pán gróf.

– Mimochodom, čo teraz robí?

– Ubytoval sa a zaspal. Jeho hlasné chrápanie sa ozývalo až na chodbu, ani som nemusel načúvať.

Gróf sa uškrnul. – Dobre, aj naďalej ho stráž. Potom zájdi do Podhradia. Vyhľadaj... veď vieš koho, musím s ním hovoriť!

Komorník prikývol.

– Čo najskôr, rozumieš? A na zajtra mi pobaľ pár vecí, cestujem.

– Idete do Viedne? – odvážil sa sluha na otázku. – Aby som vedel, pán gróf, aké šatstvo vám mám nachystať, – dodal rýchlo.

– Nie, chystám sa navštíviť zopár priateľov.

– Rozumiem, pane, – prikývol sluha a vzdialil sa.

Čerta rozumieš! Pomyslel si gróf a načiahol sa po víne. Vychutnal si každý chladný dúšok. Mal za sebou dlhý deň a konečne si mohol vyzliecť dolomán. Prehodil ho nedbalo cez kreslo. Vedel, že ráno bude vyčistený čakať v spálni. Nálada sa mu zlepšovala. Brnkol prstom po kresle a viac sa nezdržoval. O chvíľu vstúpil do manželkinej spálne.

Ležala v posteli, ale nespala. Čakala ho. Gabriel si vyzul vysoké čižmy, zhodil nohavice a v košeli si priľahol k nej.

– Leopoldínka ihneď zaspala, – nadhodila prívetivo.

– To je dobre. Nech si pospí, kým je bez starostí.

– Vravíte to, akoby ste nejaké mali, Gabriel.

– Vždy mám starosti. Muž ako ja nemôže byť bez starostí. Ale tomu vy nemôžete rozumieť. Ste len žena.

– Samozrejme, – odvetila trocha podráždene.

– Samozrejme, – potvrdil. – Mimochodom, nestihol som vám povedať, že máme hosťa.

– Akého hosťa? – podivila sa Alžbeta.

– Gróf Ľudovít Király, mladý uhorský šľachtic, ktorý dnes prišiel do Prešporka. Bude u nás bývať. Nikoho tu nepozná.

– Načo prišiel? Kto to je? Jeho meno mi nič nevraví.

– Jednoducho prišiel. Je to môj známy a o iné sa starať nemusíte. Ráno vás zoznámim. Potom odchádzam na cestu a chcem, aby ste mu i s Elenkou vychádzali vo všetkom v ústrety.

– Kam zasa idete, Gabriel? Večne kamsi chodíte...

– Moja milá Alžbeta, muž v mojom postavení nemôže predsa vysedávať doma pri manželke, – pozrel jej rovno do očí, – nech by bola akokoľvek krásna, – polichotil jej a vystrel k nej ruku. – Poďte bližšie...

Alžbeta sa k nemu poslušne pritiahla. – Ale do oslavy narodenín sa vrátite? – spýtala sa medzi prvými bozkami.

– Prinesiem vám niečo pekné, ale už mlčte, drahá, a radšej mi dajte dediča. – Zovrel ju v náručí a bozkami umlčal ďalšie otázky.

U grófa Pálffyho

Keď Félixovi poranili rameno, rana sa zle a dlho hojila. Veliteľ ho poslal na dovolenku. Mal sa doma zotaviť a vrátiť sa k vojsku. O to viac ho prekvapilo, keď mu posol priniesol list od jedného z najvýznamnejších šľachticov a vojvodcov Uhorska – od župana Prešporskej stolice, hlavného kapitána prešporského Hradu, poľného maršala, krajinského sudcu a chorvátskeho bána v jednej osobe – od samotného grófa Jána Bernarda Pálffyho. Keď si Félix prečítal list, ostal prekvapený ešte viac. Mal sa vo všetkej diskrétnosti čo najskôr hlásiť v jeho paláci v Prešporku a ubytovať sa v Podhradí v hostinci U čierneho medveďa. Mladý poručík neváhal a šiel.

Po stranách prešporského hradného kopca sa tiahli budovy Podhradia, ani by ho chceli zovrieť v náručí. Kedysi ho tvorilo pár domov, neskôr osady, čo sa postupom času rozrástli a získali mestské práva, ktoré v 15. storočí potvrdil aj kráľ Žigmund. Mali svojho richtára i prísažných a patrili kráľovi, ktorý ich spravovanie prenechal grófovi Pálffymu. Južná časť Podhradia medzi hradným kopcom a Dunajom sa nazývala Zuckermandlom. Vlastné Podhradie sa tiahlo po východnej strane kopca až po mestskú priekopu. Aj na severnej strane bolo pár budov, medzi ktorými vynikal veľkolepý palác grófa Pálffyho, obklopený rozprávkovou záhradou.

V hostinci U čierneho medveďa, v srdci Zuckermandlu, priamo oproti kostolu sv. Trojice radi posedávali rybári, lodníci, hrnčiari, obchodníci, kamenári, tovariši a všakovakí remeselníci, ktorí sa po práci prišli osviežiť, vypočuť nové zvesti od ľudí na cestách či porozprávať sa s priateľmi. Častými hosťami tu bývali i služobníci a úradníci z Hradu, rovnako ako hradní vojaci, ktorým bolo víno v čase voľna najlepšou kratochvíľou. Pod maskou slušných ľudí sem občas zavítali i zbehovia alebo podvodníci a zbojníci, ktorí v blízkosti korunovačného mesta hľadali vhodnú korisť.

Barón Félix sa ubytoval neskoro v noci v jednej z podkrovných izieb a kým zaspal, myšlienky mu striedavo preskakovali od Pálffyho k boľavému ramenu, ktoré si v búrke presilil, a k Elenke. Hlavne k Elenke. Nemohol ju dostať z hlavy.

Keď ráno vstal a vyšiel von, zbadal na nároží veľkú medvediu hlavu vytesanú z kameňa. Upútala jeho pohľad rovnako, ako lákala všetky deti z okolia. Uznanlivo pokýval hlavou nad šikovnou prácou umelca. Predošlého dňa ju pre tmu vôbec nezbadal. Nevidel ani hrdý Hrad vypínajúci sa na kopci, mesto Prešporok ukryté za mohutnými hradbami, ani tône pri Dunaji či uličky a zákutia, ktoré sa mu zrazu odkrývali. Koľko len poskytovali možností na príjemné prechádzky! Najradšej by sa hneď začal nimi potulovať, ale povinnosť kázala inak. Vyšnurovaný v uniforme husárskeho poručíka sa na Sivkovi vydal k Pálffyho palácu. Nad bránou ho vítala soška Panny Márie s Ježiškom v náručí. Každým krokom mu bolo jasnejšie, že majitelia paláca sú veľmi zámožní aristokrati.

Jeden z predkov grófa Pálffyho, župan Prešporskej stolice – gróf Pavol Pálffy, nechal vybudovať toto honosné sídlo počas prestavby prešporského Hradu v minulom storočí. Na oboch stavbách tak pracovali tí najlepší architekti a stavitelia kráľovstva. Veľká terasovitá záhrada s množstvom kvetových záhonov, vzácnych i cudzokrajných drevín brala návštevníkom dych, ale nádhera vo vnútri paláca ho vyrážala. Hrdé budovy okolo troch priestranných nádvorí poskytovali všetko pre telo i dušu – od hosťovských izieb, salónov, spální a kúpeľní, cez kaplnku až po veľké siene na bály a slávnosti. V menej honosných častiach mali izby pisári, úradníci a služobníctvo. Podlahy boli vykladané mozaikami a steny prekrásne vymaľované alegorickými obrazcami. Množstvo sôch, zrkadiel, váz a vôbec celá výzdoba pôsobili ohromujúco i na človeka zvyknutého na prepych. Aj sám uhorský miestodržiteľ, vojvoda František Štefan Lotrinský, býval v paláci pod Hradom zakaždým, keď prišiel na dlhší čas do Prešporka. Vždy obýval najkrajšiu z izieb s výhľadom do prekrásnej záhrady.

Félix si pripadal zrazu malý a nepodstatný, keď kráčal dlhou chodbou. Sluha ho voviedol do neveľkej predsiene, kde už čakali prosebníci a sťažovatelia. Krajinský sudca práve prijímal. Starostlivo každého vypočul a rozhodol. Félix pozdravil orodovníkov a posadil sa vedľa akéhosi mladíka. Letmo sa rozhliadol. Strohý prísny chlap, čo sedel oproti nemu, nemihol ani brvou. Iný muž odkýval na pozdrav, zamrvil sa na stoličke a začal si nervózne klopkať nohou. Mladá dáma vedľa neho mu pozrela do očí, a keď sa ich pohľady stretli, očervenela. Postaršia šľachtičná, očividne navlečená do svojich najhorších a najúbohejších šiat, sa naňho milo usmiala.

– Nie ste tunajší, všakže, mladý pán? – mala vysoký rušivý hlas.

– Nie som, uhádli ste... – usmial sa.

– Ja vždy uhádnem! – rozosmiala sa piskľavo prv než stihol pokračovať. – Som grófka Röslerová. – Natiahla k nemu vráskavú ruku, ale kým sa k nej stihol ukloniť, už ňou aj mávla a stiahla ju späť. – Viete, ja som tu v istej chúlostivej záležitosti. Veľmi chúlostivej... – Hoci sa na nič nepýtal, pokračovala a jemne ubrala na hlasitosti. – Umrel mi manžel.

– To mi je ľúto...

– Ale to vám nemusí byť, je to už päť rokov a bol to nehodný človek. – Jej hlas znova naberal na intenzite. Odmeraný chlap pretočil očami. – Zanechal mi samé dlhy! A práve preto idem znova prosiť jeho milosť krajinského sudcu, aby mi aspoň nejakú časť odpustili, nakoľko sa tak nestalo mojou vinou!

Félix zdvorilo a súcitne pokýval hlavou.

– Nuž, viete, som sama žena, nemám už nikoho! Ani deti, čo by sa o mňa postarali, umreli mi všetky, chúdence... – dramaticky vzlykla. – Veď ja nemám už pomaly ani z čoho žiť! – rozhodila rukami.

– Nechcete si to nechať až pre sudcu? – zamrmlal chlap znechutene.

Žena naňho vrhla kyslý pohľad. – No dovoľte! Starajte sa o seba! – odvrátila sa a upriamila svoju pozornosť znova na Félixa. – A s čím ste tu vy, mladý muž?

– Ehm, prepáčte, prišiel som... – zvažoval, ako sa rýchlo vykrúti, keď vyšiel sluha a všetkým oznámil, že jeho milosť krajinský sudca očakáva poručíka Šarkana.

Nepríjemný chlap, ktorý bol práve na rade, nahnevane vstal. Grófka Röslerová sa škodoradostne usmiala.

– Prepáčte, – ospravedlnil sa Félix a vošiel za sluhom.

– Isto je to dáky významný šľachtic, – pokračovala grófka. – Aký bol zdvorilý, všimli ste si? – nadhodila spoločnosti, ale nikto sa nemal k odpovedi. – Ach, škoda reči! – povzdychla si a uprela zrak na bielučkú sochu antickej bohyne spravodlivosti Justície, ktorá stála vedľa dverí. V jednej ruke mala váhy a v druhej meč. Grófka chcela už-už niečo podotknúť, keď do predsiene doľahol mocný rozhnevaný hlas krajinského sudcu.

– Neprerušujte ma, poručík! – Pálffyho slovám porozumeli všetci bez väčšej námahy. – Poručík Šarkan, od tejto chvíle ste až do odvolania suspendovaný! – Niekoľko ďalších rýchlych viet dobre nepočuli, ale pochytili pár nesúvislých častí: – ... veľké sklamanie... sám barón Dessewffy... hanba cisárskej armády ... husári... trest...

Grófku ovládlo príjemné vzrušenie. Dychtivo zízala na dvere. O malú chvíľu sa konečne roztvorili a zronený poručík so zvesenou hlavou rýchlo odkráčal preč.

– No toto! Ani nepozdravil ten nevychovanec! – krútila hlavou pobúrená grófka Röslerová. – Videli ste už niekedy niečo také drzé? – divila sa.

Opäť jej nik z prítomných neodpovedal.

– Hrom do toho! – mrmlal si udivene popod nos Félix, keď sa strmou uličkou pomaly vracal k hostincu a Sivka viedol za sebou.

– Čo vám včely uleteli? – zavolal naňho zvedavý hostinský, len čo ho zbadal vo dverách.

– Ech, škoda reči! Radšej mi dones niečo napiť, ale poriadne! – odvetil, sadol si k stolu pod okno a zamyslene pozrel von. Videl odtiaľ na cestu a to mu vyhovovalo.

– Tu to máte, pán barón. Najlepšie vínko, aké mám v pivnici! – usmieval sa bacuľatý chlapík a už mu nalieval.

– No len aby, hrom do toho!

– Prinesiem vám ešte niečo? – núkal krčmár.

– Nie.

– Ako si želáte, pán barón, – uklonil sa hostinský čo najúctivejšie, aby si nerozhneval cenného hosťa.

Félix si odpil z vína. Ozaj mu zachutilo. Aspoň, že víno majú dobré, pomyslel si. Ale čo povie slečna Elenka, keď sa dozvie o jeho hanbe? Zavzdychal.

Rukavičky

Na záhradnej hojdačke sedeli dve mladé slečny aveselo štebotali ovšetkom možnom inemožnom. Keďže bol príjemný letný deň, postupne prebrali novinky vmeste, Elenkinu strastiplnú cestu zo Šaštína, jej strach iodvážneho baróna Félixa.

Grófka Terézia Draškovičová zTrakočšanu bola očosi mladšia než Elenka, ale itak si výborne rozumeli aboli si blízke. Nedalo sa povedať, ktorá znich je krajšia. Terkine svetlohnedé vlasy ladili sjej bielunkou pokožkou aočami modrými ako vody jazera pri Trakoščane, ktoré ona sama nikdy nevidela. Od detstva počúvala ojeho pokojnej hladine, ostarom hrade, ktorý sa nad ním vypína, aokrásnych pokojných časoch, keď sa nikto nebál tureckých nájazdov anemusel pred nimi utekať. Terkin otec bol veľmi mladý, keď musel opustiť rodné Chorvátsko. Potom stretol Máriu Annu Pálffyovú zPrešporka, jednu zdcér grófa Pálffyho, ausadil sa tu.

Poobedné slnko príjemne vyhrievalo celý dvor. Slečny popíjali ríbezľovú šťavu, veselo sa hojdali aspoločne odrážali nôžkami, až kým grófka Terka svážnym hlasom nezastavila hojdačku.

– Nemyslím si, že je to rozumné, Elenka.

– Rozumné-nerozumné, čo by sa nám mohlo stať?

– Čo ak stretneme nejakého zbeha? Anevrav mi, že si ešte nepočula nič otej zlodejskej bande, čo vyčíňa za hradbami.

– Počula,– priznala.– Ale počula som aj, ako strýko tvrdí, že to bude len zopár hladných Židov ako vždy. Nemyslím si, že by boli až takí strašní, navyše– my predsa nič neprevážame ani nemáme nič, čo by nám mohli ukradnúť. Veď uvažuj! Nepôjdeme ďaleko aideme predsa za bieleho dňa! Kto by si na nás trúfol?– tvrdohlavo namietala Elenka.

– No, kto? Kto! Samozrejme, že nikto... na dve osamelé ženy bez sprievodu si ozaj nikto netrúfne!– riekla ironicky Terka.– Tak si aspoň vezmime kočiar asluhu.

– Veď vieš, že nechcem, aby niekto vedel, že sme tam šli!

– Nezabúdaj, drahá Elenka, že je to za mestskými hradbami,– zúfala si.– Nechápem, prečo nemôžeš kúpiť tie obyčajné od majstra rukavičkára! Čo je na nich zlé?

– Práve si to povedala! Sú obyčajné anie sú také pekné!– rozhorčene dupla Elenka azastavila hojdačku.– Keby si videla tie, ktoré mi ponúkal ten starý Žid, nevravela by si tak. Ech, škoda, že som vtedy nemala pri sebe dosť peňazí. Terka, prosím ťa, ja ich musím zohnať! Uvidíš, aká vnich tetuška bude nádherná. Je ku mne taká dobrá. Veľmi, veľmi sa jej chcem za všetko odvďačiť. Ona by si ich sama nikdy nekúpila. Prosím, poď, pôjdeme, nech sme čo najskôr späť. Prosím...– prosíkala Elenka anatrčila kTerke zopäté ruky.

– Ja neviem,– vzdychla si bezradne.– Ešte sú aj drahé. Nerozmyslíš si to? Kúpime iné.

– Terézia Draškovičová zTrakoščanu! Si moja najlepšia priateľka, ale ak hneď azaraz nepôjdeš so mnou, just ta pôjdem sama ana teba sa už nikdy ani nepozriem!– pritvrdila Elenka. Vduchu sa zahanbila za ten výhražný tón, ale Podhradie musela navštíviť stoj čo stoj! Vstala zhojdačky, vzala si slnečník, taštičku speniazmi všuchla do skrytého vrecka vsukni atvrdohlavo vyrazila kbráne. Jej priateľka ju neochotne nasledovala.

– Prečo sa ja dám vždy nahovoriť na každé tvoje bláznovstvo?– zašomrala odovzdane.

Elenka Amrichová sa neubránila víťaznému úsmevu ašťastne dodala:– Lebo si moja najlepšia priateľka! Apreto ťa zbožňujem...– Obe kamarátky sa schuti rozosmiali.

Svieži dievčenský smiech, ktorý sa oknami niesol znádvoria, prebudil grófa Ľudovíta. Ospalo si pretrel oči azívol. Ledva sa posadil. Nepamätal si, ako akedy sa dostal do postele, iba na bozky akejsi prítulnej slečny zjedného zhanebných podnikov na predmestí. Slastne sa usmial apretiahol si telo. Voňavé periny ho utvrdili vtom, že keď zazvoní, splnia mu každé prianie. Ľudovítove myšlienky opäť prerušili dievčenské hlasy, ale teraz sa škriepili. Vstal achvíľu hľadal rovnováhu. Hlavu mal ťažkú avústach sucho. Podišiel koknu anaskytol sa mu utešený pohľad na dve priateľky. Jedna sladšia ako druhá. Grófka Draškovičová bola krásna, ale hnedooká neter grófa Balassu sa mu páčila očosi viac práve tým, že sa mu vyhýbala. Slušná knemu bola, to áno, ale to sa mu málilo. Nevšímala si ho atým ho priťahovala. Každý deň na ňu tajne hľadel zokna, keď sa prechádzala po dvore, či čítala knižku na hojdačke alebo valtánku. Hnevalo ho, že bola milá aj ktomu poslednému sluhovi, zatiaľ čo jeho len odmerane prehliadala.

Gróf chcel počuť, očom sa dievčence bavia. Rýchlo sa obliekol azbehol na nádvorie. Prebehoval od stĺpa ku stĺpu avždy sa za ne skryl, aby ho nezazreli. Nerozumel, očom hovoria, ale pochopil, že sa kamsi chystajú. Oprel sa osochu mramorovej Atény pri bráne ačakal na ne.

– Dobrý deň, grófka Elenka, vitajte, grófka Terka,– uklonil sa im sčo najmilším úsmevom.– Kamže ste sa vybrali takto samy?– vyzvedal.

– Na prechádzku,– odvetila mu Elenka chladne bez toho, aby sa zdržovali.

Ľudovít im galantne pridržal bránu. Sbledožltými slnečníkmi vyzerali tak chutne anevinne. Najradšej by bol šiel snimi, ale hlad mu už skrúcal žalúdok. Zájde rovno do kuchyne apopreháňa trocha slúžky. Isto sa preňho nájde niečo zobeda amožno ičosi viac...

– Ešte sa díva?– spýtala sa Terka, keď sa vzdialili.

– Už nie,– vydýchla si Elenka.– Naháňa mi strach. Stále ho mám za pätami. Hneď ako sa strýko vráti, požiadam, nech ho pošle preč.

– Je celkom pekný,– podotkla Terka.– Možno sa mu páčiš.

– Ale on mne ani zamak!

– AFélix? Ani ten sa ti nepáči?– vyzvedala ešte.

– Terka, čo sú to za otázky? Nikto sa mi nepáči! Radšej už poďme, kým sa tá banda lupičov zobudí,– zažartovala.

Dievčatá sa chytili popod paže aso smiechom vyrazili zmesta.

U čierneho medveďa bolo živo. Félix si zvykol sedávať pri okne aľudia si zvykli na neho. Pomaly sa aj on stal súčasťou Podhradia. Krčmár kmital ako každý deň aroznášal voňavé dobroty avíno. Pocestní si podávali kľučku, aby si oddýchli anajedli sa. Často sem chodili vojaci zhradnej posádky, delostrelci istrážcovia korunovačných klenotov. Niektorí dôstojníci mali vPodhradí domy, ostatní bývali vkasárňach. Do hostinca chodievali radi, jednak zapiť službu ajednak kvôli novinkám. Mnohí neboli tunajší aobchodníci, čo denne prichádzali, nosili zvesti zďalekých krajov.

Pri jednom stole hrali vojaci karty ahlučne sa bavili. Zdalo sa, že sa pohádajú. Jeden čoraz hlasnejšie prekrikoval druhého, až napokon traja vstali azačali do seba strkať.

– Prestaňte, somári! Kto to má večne počúvať?– Najväčší anajhrozivejší zo všetkých vojakov tresol päsťou do stola, ktorý zavŕzgal. Vlasy mal nepekné hnedo-ryšavé atvár zarastenú až po oči rovnakou ryšavou bradou.

Chlapi ihneď stíchli, snevôľou si sadli ahrali ďalej.

– Ešte vám prinesiem vína, pán barón?– oslovil Félixa krčmár, keď okolo neho niesol voňavý pečený bôčik inému hosťovi.

– Hrom do toho! Radšej mi tiež prines poriadny kus ztoho voňavého prasiatka!– odvetil lačne.– Á...počuj, krčmár, ktože to je? Ešte som ho tu nevidel,– ukázal na ryšavého vojaka.

– Tamten oplan?– krčmár pozrel kstolu vojakov.– To je Rudy,– šepky dodal.– Ryšavec Rudy, ale pozor, tú prezývku nemá rád.

Félix nahodil nechápavý výraz.

– Volá sa Rüdiger Spitz. Je zástupcom rakúskeho veliteľa strážcov koruny. Je to grázel ašpinavec. Keď je nablízku, treba sa mať na pozore amešec pri tele! Trpím ho tu len zato, že dobre platí. Akeď je so svojimi chlapmi, vie si medzi nimi udržať poriadok. Nik mu však nesmie protirečiť. Vidíte tých dvoch?– ukázal na ďalších vojakov za Rudyho chrbtom.

Zvedavý hosť prikývol.

– Hans aErnst, sú to jeho poskokovia. Neštítia sa ničoho,– vysvetľoval krčmár.

– Strážcovia koruny vravíš? Čo sú zač?

– Stovka mrchavých vojakov, čo stráži korunovačné klenoty Uhorska,– ukázal dohora smerom khradu.– Sú ukryté na hrade, tam vo veži. Polovica tých darmožráčov sú naši, Uhri, apolovica Rakúšania.

– Ty asi nemáš vojakov vláske, že?– usmial sa barón.

– Pán barón, keď nie je vojna, tak sa tá banda nudí!– vzdychol.– Odkedy som na svete, ato je už nejaký ten rok, za väčšinu rabovačiek, krádeží abitiek tu unás boli zodpovední vojaci aani richtár si snimi nevedel rady. Dám krk na to, že aj títo chystajú nejakú lotrovinu,– zažmurkal krčmár aponáhľal sa so stehnom ďalej.

Vojaci skutočne čosi pri kartách riešili. Vždy, keď prehovoril Ryšavec Rudy, stíchli aprikyvovali. Vypili zopár džbánov piva, zjedli tácku pečených kurčiat, päť prepelíc apol prasaťa. Splnými bruchami sa postupne vytratili. Medzi poslednými odišli iRudy sHansom.

Félix si pochutil na bravčovine anenápadne sa pobral za nimi.

Elenka sTerkou zatiaľ vyšli zmesta tmavou Vydrickou bránou apobrali sa kPodhradiu. Nebolo ďaleko, ale bolo pre ne neznáme. Sprvými domami sa zjavili prví obchodníci, ktorí im núkali svoj tovar. Dlhovlasí bradatí Židia, ktorí od nepamäti mali zakázané bývať vmeste, rybári, Cigáni ipár pochybných orientálcov sa im snažilo predať aj vlastný nos medzi očami.

Terka sa tesnejšie primkla kElenke ašepla:– Kde to má byť? Nepáči sa mi to tu.

– Tamto niekde by malo,– ukázala neurčito pred seba adievčence pridali do kroku. Zopár malých detí im chvíľu radostne bežalo po boku aniekoľko žobrákov knim vystieralo hladné ruky. Nakoniec našli malinký zastrčený obchodík starého Žida Eisacka.

– Tu je to!– zvolala potešene Elenka apridala do kroku.

Starec si ju pamätal. Veď ako by mohol zabudnúť na krásnu grófku, ktorej toľko núkal svoj vyberaný tovar, až ju celkom presvedčil? Presvedčil ju tak dokonale, že urukavičkára vmeste nakoniec nič nekúpila atvrdohlavo sa vybrala nakupovať do Podhradia. Obchodník sa potešene usmieval apozýval ich do krámu. Mädlil si dlane azároveň sa im úctivo klaňal. Vo vzduchu cítil výhodný obchod anemienil si ho nechať ujsť.

– Vitajte, milostivé slečinky, vitajte! Čím vám poslúžim?

– Prišli sme po tie rukavičky... tie, čo ste mi ukazovali vmeste! Máte ich ešte?– vysvetľovala grófka apohľadom rýchlo behala po vystavenom tovare. Neverila vlastným očiam, čo všetko sa dalo napchať do toho malého priestoru.

V obchodíku bolo všetko– od nepotrebných zbytočností cez strieborné svietniky, hodinky, potreby do kuchyne, taniere, misky, príbory, knižky, ozdobné kazety, klobúčiky, slnečníky, kabáty, vankúšiky, uteráky, výšivky až po zlaté šperky azbrane.

– Tieto chcem!– ukázala na ne.

– Hm, dobrá... dobrá voľba! Tá najlepšia, ale...– kýval hlavou spokojný Žid.

– Ale?– Elenka ustrnula.

– Zároveň najdrahšia,– bokom na ňu pozrel, akoby zapochyboval ojej solventnosti.

– Koľko stoja?

Elenka ako vtranze zopakovala:– Päť?

– Päť zlatých,– potvrdil azavrel kazetu.

– To nie je treba.