Ivana Havranová

Bola mníška

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ivana Havranová, 2019
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2019
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2019
Design © Marta Blehová, 2019
817. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0413-8 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0414-5 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0415-2 (ePub)

1.

Nikdy si ani len nepomyslela, že ak sa jej splní veľký sen a stane sa mníškou, jedného dňa z kláštora odíde. Po rokoch života v malej izbičke s posteľou a skriňou, s Ježišom a jeho matkou na stene, po ustavičných modlitbách so sklonenou hlavou jej srdce obsadil cit menom láska a tá sa stala veľkým dôvodom na zmenu života.

Mila, žena pobožná a oddaná Bohu, sa deň čo deň vyberala do ulíc, aby ľudí utekajúcich po chodníkoch oboznamovala s poslaním Božím a snažila sa ich priviesť na cestu dobra. Hoci láska k Bohu z jej duše nevyprchala, láska k mužovi Milu donútila zobliecť mníšsky habit a vybrať sa do sveta svetiel, hudby, dobrých a zlých skutkov.

Bože, čo to bolo zač, ten človek! Že som sa vzdala všetkého pohládzajúceho moju dušu! vravievala si a nechcela ani len spomenúť jeho meno: Vyslanec Satana. Odviedol ma, vytrhol z milujúceho náručia svätých, hodil medzi vlkov. A tak som túžila po kláštore!

Po niekoľkých tvrdých mesiacoch milovaného Ondreja jej srdce opustilo a nechcela s ním už nikdy nič mať. Zavesil sa na jej dušu, zavesil sa na jej pracovitosť. A jedného dňa zistila, že chlapa stravuje, perie mu, žehlí a za odmenu počúva iba samé výčitky. Nuž... Niežeby ju niekedy udrel, to nie! Napokon... Milina mocná dlaň by ranu určite vrátila. Vŕtal sa však v jej minulosti, posmieval sa, vyškieral, že má doma mníšku, a preto musí naháňať cudzie ženy. A okrem toho, nikdy mu nič nechutilo. Guláš málo slaný, segedín málo štipľavý, držková bez chuti. Na takýto život Milu nikto nepripravil. Doma sa o jej budúcnosť starali pramálo, v kláštore dievča učili celkom iným veciam. Bohu variť nemusela. A jedlá, ktoré vychádzali z kláštornej kuchyne, nemali za cieľ povzbudiť v služobníčkach božích gurmánstvo. Potrebovali jemne zasýtiť, no nezaťažiť. Aby sa energia tela nespotrebovala na trávenie.

Keď chlapa vyhodila z domu, bývali už v dvojizbovom byte. Ondrej, neporiadny muž, našťastie nemal s Milou trvalé bydlisko na rovnakej adrese, nuž mu žena nemusela hľadať náhradné bývanie. Vymenila na dverách zámky a bolo po probléme. Poznal ju a radšej ustúpil. Vedel, že od jemnej duše má ďaleko. Veď celú mladosť pásla kravy, dojila mocnými rukami a starala sa o hospodárstvo. Silná, výbušná, bez kúska zľutovania. Ak niekedy skrotla, tak iba pri pomyslení na Boha.

Mal si sa prihlásiť na túto adresu, ty hlupák, vravela so škodoradostným smiechom, akoby ani nikdy nebola mníškou a Ondrej vedel, že má pravdu. Lenže... Komu by napadlo, že ho vykopne? Svätica, čo má vydržať všetko! A zvlášť maniere svojho muža. Keď zostala sama, svet mesta začal Milu vábiť ako lipové kvety včelu. Najskôr si kúpila zopár šminiek, pekných šiat, dve sukne, nejaké tri blúzky a nohavice. Po prvý raz v živote mala na sebe modré texasky. Obtiahnuté, úzke... Mocne objali boky, zadok... Stála pred zrkadlom, obzerala si vlastnú postavu a tešila sa: Vyzerám celkom inak, ako keď som pásavala kravy! Vyzerám ako zachovalá tridsiatnička, vravela a nepočula vlastné slová. V rádiu vyhrávala dychová hudba, ešte stále nepoznala kapely ani spevákov. Pozerajúc na ženu pred sebou, pociťovala veľkú radosť a tešila sa na celkom iný život: Samota medzi ľuďmi nezaškodí! Aspoň spoznám samú seba, vravela nahlas, aby prekričala muziku a v izbe štyri krát štyri metre štvorcové sa pustila tancovať.

Keď na neveľké mestečko sadal súmrak a vtáky si rýchlo hľadali čo najvhodnejší konár na prenocovanie, jemne si namaľovala oči a vyšla z bytu na ulicu. Autá lietali po asfaltových cestách, trúbili, uhýbali cyklistom, teplý letný večer vyzliekal ľudí zo svetrov. Ten svoj si uviazala ako ostatní na boky a vykročila do centra, aby si poriadne obzrela všetkých, čo vedia žiť. Aby sa nadýchala vzduchu a vône osobnej slobody. S dlhými čiernymi vlasmi ženy sa pohrával jemný vietor, sem-tam nimi prekryl oči. Nevedela sa vynačudovať. Za spoločného života s Ondrejom nebola podvečer vonku ani jediný raz. Držal ju v byte ako kanárika, čo namiesto vyspevovania musí variť, prať a počúvať, čo všetko sa udialo v robote. Ako sa zle orie, ako nič poriadne nerastie, ako sa nikto nestará o družstevné kravy a tie majú od výkalov celé zadky.

Pred sebou zazrela malé espreso s jediným voľným stolíkom a dvoma stoličkami. Pridala do kroku, aby miesto niekto neobsadil. Potom si pohodlne sadla, natiahla nohy do ulice a čakala na čašníčku alebo čašníka.

Dáte si? objavila sa takmer hneď.

Bylinkový čaj, povedala usmievajúc sa, ale vzápätí sa zháčila: Alebo viete čo? Prineste mi jedno cinzano! Červené!

Cinzano? No teda... Neviem, či máme! To nikto nepije, nechápala mladá kelnerka a čakala, či Mila nezmení objednávku.

Tak sa pozrite. A ak nemáte, potom niečo sladké. Aby to však nebolo plné alkoholu, vysvetlila a zamestnankyňa podniku pozerala na zákazníčku ako na Marťana. Takto s ňou ešte nikto nerozprával. Ako z praveku.

Okej, pozriem sa, povedala a odišla rýchlejšie, ako prišla. Mila pokrútila hlavou a uvedomila si, že počas rokov, ktoré prežila v kláštore, život za jeho múrmi frčal ani japonský vlak a ona z neho nezachytila celkom nič. A už to nikdy nedobehnem! Naveky budem buranka, čo sa nevyzná! fňukala...

Oproti žene kráčal muž, mohol mať okolo päťdesiat rokov. Vyholená hlava, tričko s obrázkom silnej motorky, úzke texasky, topánky na boso.

Pani Milka? Dobrý večer, pozdravil zdvorilo a Milou prešiel mráz. Veď muža nepoznala! Ako sa jej môže prihovárať?

Dobrý večer, povedala odmerane a muž pokračoval: Ma nepoznáte? Som syn starej pani, o ktorú sa chodíte starať! Ja viem, vždy sa rozprávate iba s manželkou, no ja vás poznám! usmial sa.

Ahá! Tak potom pravdaže! Ste na prechádzke? Je pekný večer, zmohla sa na posun konverzácie, no zvieralo jej hrdlo.

Ale nie, mám ešte pracovné stretnutie, ale som vybehol z domu len tak, narýchlo, odvetil, pozrel na hodiny a Mila si všimla, že sú celkom iné, ako mávajú bežní ľudia. Svetielkovali... Všimol si to. Strčil Mile hodinky celkom do tváre a vysvetlil, že ukazujú počet krokov, spálených kalórií, pulz, upozorňujú na pitný režim, ohlasujú správy z mobilu...

Sú ako sekretárka, nie? ozvala sa, aby prerušila vystatovača. Už sa jej nechcelo počúvať, čo všetko dokážu jedny hodiny. Sú predsa na to, aby ukazovali čas: Ešte keby varili a upratovali, však? usmiala sa a pán pochopil.

Nuž... Máte pravdu. Tak ja už pôjdem, pekný večer, pani Milka! a odkráčal. Mila za ním pozerala, a keď jej čašníčka priniesla širokú čašu na dlhej stopke a oznámila, že cinzano predsa len našli, takmer sa zľakla. Pozrela na obsah a spomenula si na začínajúcu mladosť, keď v dedinskej krčme spolu s kamarátkou Viktorkou popíjali rovnaký trúnok a zaplatil ho traktorista Jano. Šiel po Viktorke tak viditeľne, až sa mu všetci smiali a dievčatám sa všelijako zaliečal. Vypili každá tri a kamarátka s Milou domov neodišla. Zostala s Janom v stodole a vrátila sa až ráno, rovno do školy. Vtedy boli deviatačky.

Najskôr do sladkého alkoholu namočila jazyk, potom si odchlipla. Chutil ako lízadlo vymáčané vo vodke. A voňal priam kvetinovo. Trúnok Mile jemne rozjasnil tvár, stratila tak nános starnúcej ženy.

S Ondrejom to bolo ťažké. Ešte zopár týždňov po tom, ako začali spolu žiť, sekal dobrotu, no čoskoro sa z neho vykľul rohatý. Z roboty prichádzal večer, smrdel pivom a borovičkou, bolelo ho celé telo, napokon, na bolesti chrbta a kĺbov sa sťažujú traktoristi celého sveta. Tento však potom Milu používal ako prostriedok na odreagovanie sa. Útočil denne a takmer už od vchodových dverí a žena, čo ako sa usilovala, muža nepotešila. Poznala chlapov, vyrastala s bratom, čo sa spíjal a ženu potom naháňal vidlami po zahnojenom dvore. No ak pre lásku k Ondrejovi urobila taký krok, aký urobila, keď vystúpila z kláštora a lásku k človeku uprednostnila pred láskou k Bohu, očakávala, že si ju bude za to vážiť. Opak bol však pravdou. Vysmieval sa jej, nadával... Alkohol mali aj doma, to áno, mohla si hrknúť tiež, možno by hrubosti znášala lepšie. Mila si však z neho nikdy ani neoblizla. Pitia sa bála ako samotného Satana.

Sediac na terase a opatrne máčajúc jazyk v sladkom nápoji, pozerala, ako popri nej prechádzali zamilované dvojice, držiac sa za ruky. Odrazu jej prišlo svojho života ľúto. Nečakala, že sa uberie takýmto smerom! Sužovala ju prázdnota v srdci, často myslela na sestry z kláštora a vyčítala si, že opustila toľko peknoty... Prežívala tam najkrajšie roky a nerozvážne podľahla citom, ktoré zostávajú s človekom do konca života iba zriedkavo.

Odpila si poriadny dúšok, chuť jemného alkoholu sa Mile páčila: Ba ktovie, či to majú aj vo fľašiach v obchodoch! By som si kúpila domov, premýšľala a trúnok už zamotával mladej žene myseľ. Keď čašníčka vyšla z kaviarne na terasu, zavolala ju: Nemáte prosím vás utopence? Nejako som vyhladla, povedala a vôbec si nevšimla, že kelnerka prevrátila očami.

Utopence? Preboha! To ani neviem, čo je. Môžem vám však urobiť toast so šunkou. Ak teda chcete, chytila sa Milinho hladu.

Toast? To zase ja neviem, čo je.

Dva chlebíky, medzi ktorými je šunka, syr a zelenina. Môžem vám to aj ohriať, pani.

Tak dobre. A utopence už v podnikoch nemávajú? nedala jej zvedavosť.

Možno v iných. V krčmách. Toto je espreso, viete? usmiala sa a nechápala, čo to má pred sebou zač. Nepoznala takýchto zákazníkov ani zákazníčky. Akoby prišli z minulého života a vôbec sa nevyznali. Zašla dnu pripraviť jedlo a dolovala v mysli, kde počula slovo utopenec. Do malého mesta prišla z malej dediny a spomenula si, že utopence tam mali na pulte v dedinskej krčme. Špekáčiky naložené v nejakom náleve, cibuľa, feferónky... Áno. Aj otec to jedával. Kupoval si vždy dva kúsky a zajedal ich chlebom. Doma potom nevečeral a mama sa jedovala: Zase si na napchal utopencami? vrieskala na otca pod parou.

Mila bola v kaviarni po prvý raz v živote. Ako dieťa ju podniky nepriťahovali, nuž a potom, v kláštore... Svetské radovánky nepatrili k rehoľnému životu. Pocítila, že sa rýchlo potrebujem dostať na toaletu. Avšak... Na nijakých dverách v dohľade nebolo slovo WC napísané! Keď zbadala čašníčku s tanierom plným toastu, potešila sa: Prosím vás a máte tu niekde tú miestnosť... No veď viete!

Akú miestnosť?

Čudovala sa a položila jedlo na stôl.

No miestnosť na potrebu, zapýrila sa Mila a sklopila oči.

Ahá! Toaletu! No pravdaže! Pôjdete dnu a potom vľavo. Ženské sú označené, to nájdete ľahko, odvetila a ponáhľala sa za ďalšími zákazníkmi. Mila vstala, zobrala si kabelku, jedlo a čašu, do polovičky naplnenú rubínovým alkoholom nechala na stole. Ponáhľala sa cez kaviareň, a keď konečne trafila, kam potrebovala, odľahlo jej. Sadla si na misu, lakťami sa oprela o kolená. Po chvíľke vstala, stiahla za sebou vodu, umyla si ruky a vrátila sa nazad k svojmu stolu. No jedla nikde a nápoj vypitý. Vrátila sa teda dnu za čašníčkou.

Prosím vás, vy ste mi odniesli zo stola všetko, čo tam bolo?

Nie, pani! Ani som sa vášho stola nedotkla! Ale tuším, čo sa stalo. Zrejme šiel okolo nejaký bezdomovec, a keď nikoho nevidel... Viete, ako to chodí! Ukradol! Donesiem vám druhé? ponúkla sa ochotne.

Ukradol? A veď to je veľký hriech! Kradnúť! Hm... No nič, radšej zaplatím a pôjdem. Dosť ma to nahnevalo, povedala a nechápala, ako si môže niekto vziať, čo nie je jeho.

Prinesiem vám účet, počula od obsluhujúceho personálu a šla si sadnúť k svojmu stolu. Pozerajúc do malého parčíka oproti kaviarne zbadala sedieť na zemi muža, opretého o strom. Napchával sa Miliným zapečených chlebom a vystrašene pozeral vôkol seba. Vyskočila a rozbehla sa za zlodejom. Keď stála nad ním, prišlo jej muža ľúto.

Ste hladný? Ukradli ste mi zo stola jedlo. To sa nehanbíte, pane? Viete, že kradnúť sa nesmie?

No... Viem! Ja však kradnem. A viete prečo? Lebo inak by som zdochol od hladu. Vy si vysedávate v kaviarňach, popíjate, napchávate sa dobrotami a ja nejem niekedy aj celý deň. To je nejaká spravodlivosť? Pani, há? vysypal zo seba.

A čo ja mám s tým, že nemáte na jedlo? Mohli ste si život zariadiť nejako inak, nie? Teraz by som vás mala živiť? slová zlodeja Milu nahnevali.

Nebolo by zlé, nebolo! Ale nečakám to. Pomohli ste mi, dnes môžem povedať, že som jedol, usmial sa na dobrodinku a ukázal čierne predné zuby.

Otočila sa a šla nazad, aby si čašníčka nemyslela, že nebodaj ušla. Tá už stála pri stole a pozerala sa, ako sa hladná žena vracia. Potešila sa.

Štrnásť eur, pani. Tu je účet.

Ale veď som nejedla!

Nejedla, ale ja som jedlo pripravila aj priniesla. To, čo sa stalo, už moja vec nie je, spozornela čašníčka, obávajúc sa konfliktu.

Tak dobre, zaplatím, súhlasila napokon bývalá mníška, vytiahla z kabelky peňaženku, podala mladej čašníčke dvadsaťeurovú bankovku a počkala na výdavok. Avšak... Nenechala dievčaťu navyše ani jeden cent, ako tringelt. Potom sa vybrala do ulíc, a uvedomila si, že večerné potulky mestom sú náramne nákladná vec.

Cestou si kúpila oškvarkový pagáč, veľký ani dlaň a hltavo sa doň pustila. Na nevysokých stromoch popri chodníku sa zbiehalo mestské vtáctvo a chystalo sa uložiť svoje hlávky k spánku. Niektoré čvirikali, iné švitorili... Zo všetkých mala najradšej lastovičky. A ich jemné hlásky vedela rozoznať od ostatných. Doma ich mávali pod strechou maštalí, prichádzali vždy na jar, a keď sa chystali na odchod za chladné more, Mila plakávala. Odchádzali kamarátky, ktoré krúžili nad domom a dvorom celé leto.

Zodvihla hore hlavu, na najnižšom konári sedel vrabec a zdalo sa, že lákal k sebe vrabčicu. Tú vlastnú. Začvirikala sa niekde s iným vtáčaťom a možno potom priateľa nemohla nájsť. Z konca ulice zavial teplý vánok, Mila si rozopla gombíky na ľahučkom svetri. Oproti kráčala mladá žena s výstrihom takmer po bradavky, veselo jej poskakovali v rytme krokov a každý, kto dievča stretol, pozeral na jej hruď. Že sa nehanbí, pomyslela si Mila a sklonila hlavu, aby sa pozrela na tie svoje. Tiež poriadne nabláznené, no poukrývané ako myši v dierach. Vždy sa za ne trochu hanbila. Ešte na základnej, keď spolužiačka Viktora poukazovala tie svoje hádam aj všetkým traktoristom, kŕmičom a chlapom, čo robili na družstve.

Mesto voňalo miliónmi najrôznejších jedál, ľudia posedávali a kŕmili sa gurmánskymi dobrotami, o ktorých nevedeli celkom nič. Aký ich varil kuchár, či mal čisté ruky, či si chvíľu predtým nevŕtal v nose, nešiel sa vymočiť a na umývanie ani nepomyslel. Bola presvedčená, že človek by mal poznať kuchára, ktorého jedlo jedol! Doma najradšej varievala celkom jednoduché veci, napokon, iné sa ani nemala kde naučiť. V kláštore sa s gurmánstvom nestretla a Ondrej sa chcel večne napchávať kapustou, klobásami, párkami, tlačenkou... Nuž a Mila zjedla, čo bolo v chladničke. Vari najluxusnejším jedlom, ktoré jedla, boli rezne.

Sem-tam do niekoho narazila, nevedela sa po ulici pohybovať sama. Voľakedy možno, no ako pribúdali roky, strácala istotu, sebavedomie, cítila sa ako celkom z iného sveta. Súmrak sa usádzal vo vzduchu ako sliepka na hambálok, nasýtená mestskou vôňou sa pomaly pobrala domov. Ulica viedla rovno k činžiaku, kde mala spoločný domov ešte s Ondrejom. Čo sa s jej chlapom stalo, prečo zhrubol, zgrobianel, nevedela. Tak veľmi sme o seba bojovali! Tak veľmi ma chcel a potom sa z neho vytratila všetka láska, dobrota, milota. Ktovie, kam sa to všetko podelo, vravela si zakaždým, keď si na svojho bývalého spomenula.

Za zaprášenými stromami ošumelého neveľkého parku konečne zbadala barak, v ktorom bývala. Pridala do kroku, unavená zo všetkého, čo videla a počula, sa chcela pred svetom ukryť tak, ako voľakedy v kláštore. Za hrubými kamennými múrmi, v neveľkej izbici pre jednu osobu.

Konečne vošla do výťahu. Delila sa oň s mladým človekom, z ktorého páchol alkohol. Otočila sa a chcela sa vrátiť na chodbu, no mladík Milu schytil za ruku, pritiahol k sebe a jeho telo sa začalo dotýkať ženy. Ústa prisal na jej, cítila, ako sa dostáva k jej prsiam... Nemohla kričať, dusila sa. Telo sa bolesťou krútilo, chlap nie a nie nasýtiť sa. Spustil výťah na najvyššie poschodie a potom ešte raz dole a hore. Túžila zomrieť. Chcela sa vypariť, zmiznúť... Na prízemí, zničená a zhnusená z chvíľ, ktoré prežila, urobila niečo, s čím sama nepočítala. Kolenom kopla chlapa do rozkroku, vytrhla sa z jeho zovretia, a otrieskala mu opitú hlavu o zrkadlo výťahu. Vrieskal, stonal... Napokon násilníka schmatla pod krk a vyhodila z kabínky. Rozbehla výťah a už sa o ožrana nestarala. Ponížená a vzlykajúca si trasľavou rukou odomkýnala byt a čo najskôr sa chcela strčiť do horúcej vody vo vani. Už nikdy výťahom! Už nikdy, vravela si a pri predstave, že denne vyšliape štyri poschodia pešo, chcela mať krídla a vzlietnuť, aby sa už do tohto domu nikdy nevrátila.

Napustila do vane horúcu vodu, umyla si zuby, kúskom vaty ošetrila dohryzené pery, vydezinfikovala rany, pred zrkadlom stiahla zo seba sveter a blúzku, rozopla podprsenku, nechala ju spadnúť na zem a kontrolovala boľavé prsia. Červené, na dotyk citlivé... Žalostne sa rozplakala, ani keď dieťaťu uchmatnú z ruky čokoládu. Nevedela, čo urobiť. Opletačky s políciou mať nechcela a ktovie, či by chlapa aj chytili. Tak sa strčila do vody a mydlom vydrhla celé telo: Ondrej by ho zabil! Zabil by ho, prebleslo jej hlavou a zavrela oči, aby už nevidela jedného ani druhého. Zopätými rukami sa snažila k sebe privolať Boha aby pochopila, prečo sa jej prihodila tá hrôzostrašná vec. Čim si to zaslúžila, čím sa vlastne previnila.

2.

Od toho večera sa Mila bála.

Ak sa ocitla niekde sama s mužom, ak kráčali po chodníku iba oni dvaja, prežívala muky. Neverila ani jedinému. S ťažkými nákupmi sa ťahala hore po schodoch pešo. A hoci sa necítila stará, veď mať len niečo po tridsiatke je stále čistá mladosť a dlhé, čierne vlasy ešte nesiveli, únava z večného stresu Milu oberala o energiu. Dušu jej až po okraj naplnil strach. A keď už nevedela, čo s ním, ako sa neodbytného pocitu zbaviť, rozhodla sa navštíviť v kláštore matku predstavenú. Tú, od ktorej dobrovoľne odišla, pretože mala pocit, že tam, vonku čaká niečo úžasné. Pravdaže, s mužom, ktorého milovala. Láskyplný život s Ondrejom si predstavovala presne podľa knižiek, ktoré voľakedy na strednej čítavala. On miloval ju, ona jeho a to, čo k sebe cítili, nemohlo rozdeliť nijaké, ani to najväčšie zlo.

Obliekla sa takmer do čierneho a hoci slnko spaľovalo mladé telo horúčosťou, vydržala. Nesmela matku predstavenú podráždiť, provokovať. Nikdy nemala zmysel pre realitu. Vyžadovala všetko podľa pravidiel kláštora, podľa regule. A letné šaty sú takmer všetky zvodné. Aby aspoň trochu zbavili ženy letnej horúčavy, odhaľovali dekolt, ruky, kolená. Vlasy sčesala do decentného drdola, upevnila sponkami, a pobrala sa hľadať útechu duše. Keď vystúpila z autobusu, aby čo najskôr dostala k ťažkej kláštornej bráne, žalúdok jej zvieralo ako vtedy, keď pred ňou stála prvý raz.

Zazvonila.

Najskôr sa ozval hlas službukonajúcej mníšky, a hoci oznámila svoje civilné meno, vráta sa otvorili. Mladé dievča v dlhom bielom šate Milu nepoznalo, no s úsmevom ju zaviedlo k abatiši. Krčila sa na stoličke tam, kde sedávala vždy. Za hnedým dreveným stolom, obloženým obrázkami svätých. Tvár jemne zostarnutá, vrchná pera zúžená, pod očami tmavé kruhy. Akoby nespala, neodpočívala, akoby ju trápilo niečo veľmi nepríjemné. Starosti alebo aj obličky.

No o čo ide, Mila? usmiala sa a Mila si všimla, že mala celkom nové zuby.

Pochválen, matka predstavená! Prišla som v takej veci... Potrebujem sa porozprávať, dostala konečne zo seba.

Nazad do kláštora sa však už vrátiť nemôžeš, dievča. To hádam vieš, začala abatiša s hlavnou a najdôležitejšou informáciou.

Viem, ani o to nežiadam. Len potrebujem povzbudiť dušu! odvetila a začala mať pochybnosti, či prísť do kláštora k jeho šéfke bol vôbec dobrý nápad. Cítila, že žena nie je Mile ktovieako naklonená a skôr by sa jej chcela zbaviť, ako počúvať svetské krivdy odpadlíčky. Napokon... Mila si svoju situáciu zapríčinila sama!

Tak začni, povedala a do rúk chytila papierovú vreckovku, aby ju kadejako skladala, krútila, ohýbala. Mila teda začala. Ako si s Ondrejom zopár mesiacov žili plní lásky, ako sa však všetko zmenilo k veľmi zlému a musela muža vyhodiť. Odišiel a ani sa nedomáhal podielu z bytu, zo zariadenia. Vrátil sa do družstva, tam, odkiaľ prišiel a Mila ho už odvtedy nevidela. Aby toho nebolo málo, ju z družstva ako pasáčku kráv a dojičku vyhodili, vzácnejší im bol traktorista Ondrej. Nuž, a Mila sa zo zúfalstva pridala k Jehovistom. Potrebovala byť v kontakte so slovom božím a so všetkými duchovnosťami, ktoré s vierou súvisia. Dala sa teda šíriť slovo božie práve pod ich zastrešením.

Žiješ sama?

Sama. A pred zopár týždňami sa mi stala veľmi zlá vec, matka predstavená, riekla a vyrozprávala hlavnej mníške príhodu z výťahu i to, akým odvtedy trpí strachom, pocitom prenasledovania a dušu jej utápa úzkosť. Abatiša pozerala na nešťastnicu a nevedela, čo s tým.

Mala by si ísť za kňazom, Mila, konečne odvetila: Vyspovedať sa a prijať rozhrešenie!

To nemôžem! Veď som sa stala Jehovistkou, odvetila nešťastnica a v tej chvíli si uvedomila, že vyplakáva na celkom zlej adrese: No nič, prepáčte, že som vás zdržala. Je to moja chyba, povedala, pozdravila spánombohom a vyšla z miestnosti. Zanechala v nej napätie, smútok aj vystrašenú abatišu. Kráčajúc dole kamennými schodmi sa mladej žene z očí spustili veľké slzy a zovrela ju bezmocnosť. Nevedela, čo si počať. Strach silnel, tlačil srdce. Keď konečne vyšla na ulicu, osvietila ju myšlienka, s ktorou vôbec nepočítala.

Začnem ako opatrovateľka chorých a starých, povedala si vtedy a hneď sa aj vybrala na úrad. Získať také zamestnanie nebolo problémom. Mila mala kvalifikáciu ako mníška a teda nikto nepochyboval, že je láskavá, empatická a dokáže sa o ľudí, ktorí pomoc potrebujú, postarať.

S pracovnou zmluvou v ruke sa konečne vybrala domov. Deň sa nakláňal k večeru, Mila sa pomaly zbavovala úzkosti. Videla perspektívu, prácu, ktorou pomôže bezmocným. A myseľ zamestnávala myšlienkami na pondelok. Deň, keď nastúpi do novej práce, keď sa prvý raz stretne so svojimi novými zverencami.

V kabelke poskladaný lístok s tromi adresami, ktoré Mila deň čo deň navštívi a postará sa o ľudí, ktorí sú odkázaní na pomoc. Hlava ženy sa odrazu zaplnila myšlienkami na povinnosti a na všakovaké ľudské zúfalstvá v nej nezostalo miesto. Tešila sa. Cestou nakúpila, so sieťovou taškou naloženou zemiakmi, zeleninou, kávou a mäsom vybehla po schodoch k svojmu bytu, rýchlo odomkla a uvarila si čierny, osviežujúci nápoj. Neponúkla ju ňou abatiša ani úradníčka na úrade. Hoci teda... Naozaj naň čakala. Na tmavý, voňavý, jemne horkastý nápoj tak privykla, akoby ho popíjala celý život.

Sadla si na balkón, nohy vyložila na malú stoličku a do ruky zobrala šálku s kávou. V pieskovisku pri dome sa hrali deti a rodičom neprekážalo, že v noci sa v piesku zabávajú túlavé mačky. Sídliskové, s plnými bruchami myší a potkanov. Najuvrieskanejší bol chlapec v modrom tričku. Hádzal sa o zem, kričal a matka vôbec nevedela čo s deckom. Keď sa k nemu snažila priblížiť, chytil plnú dlaň piesku a prásk ho matke do tváre! So zatvorenými očami plnými drobných, pichľavých zrniek sa snažila syna upokojiť, no nedarilo sa.

Ideme domov, skríkla, schmatla jedováka za ruku a ťahala ho za sebou ako malá Anička švihadlo. Chalan reval a matka sa triasla strachom, aby ju niekto neobvinil z týrania. Mila sa usmiala. V takýchto chvíľach si vždy uvedomila, že by nedokázala vychovať ani jediné dieťa. Chlapca ani dievča. Vstala, oprela sa o balkónové zábradlie a akoby jej našepkávali samotní Satani. Naklonila sa tak nebezpečne, až sa sama zľakla: Uf! Ešte sa prevalím dole, na ulicu! A bude po všetkých trápeniach.

Rýchlo sa narovnala, vošla do bytu, vybrala z kabelky pracovnú zmluvu, papier s adresami klientov a začítala sa. Takúto prácu robila v kláštore okolo starých mníšok. Avšak nie sama. No zostať celý deň s ťažko chorým pacientom a pomáhať mu prežiť každú jednu hodinu... Zháčila sa. Niektorí klienti s ťažkými diagnózami dokážu svoju opatrovateľku poriadne zlikvidovať.

No nič, keďže nemám inú možnosť, musím to zvládnuť, hundrala a trochu jej prišlo ľúto čias, keď spolu s Ondrom pracovala na družstve. Toľko slobody už odvtedy nemala veru nikdy. Rozsiahle lúky ozdobené pasúcimi sa kravami, havkáč, čo nedovolil ani jedinej stratiť sa z dohľadu pastierky. Tá, posedávajúca pod hruškou, plnou sladkých plodov driemala, čítala alebo iba tak premýšľala o živote: Nádherné časy! Nádherné! povedala a zacítila vôňu trávy, kvetín aj slnka.

Vytočila telefónne číslo svojej kamarátky z detstva, Viktorky a netrpezlivo čakala, kým zodvihne. Nebola iba kamarátkou. Veď Milin brat s ňou mal deti!

Haló? Kto je tam? začula známy hlas na druhej strane aparátu.

Ja, Viktorka! Ja, Mila! Chcela som ťa počuť. A že ako sa máte, povedala plná trémy.

My? A šak dobre! Robíme a žijeme. A ty? Kedy prídeš domov? Už si tu nebola poriadne dlho. By si ani neverila, aké sú v našej doline zmeny! Aj deti už vyrástli. A vieš čo? Prestala som piť! Lebo najstarší mi povedal, že to o mne vedia v škole a posmievajú sa mu. No dokedy to vydržím, to neviem.

No to je výborné, Viktorka. Aspoň budeš dlhšie žiť. Lebo ľudia čo pijú, umierajú dosť mladí, dievča. A inak čo nového?

A šak ništ. Už nemáme ani kravy. Kto by sa o to staral. A ty Mila nebudeš mať decko? spýtala sa na rovinu: By sa už patrilo!

Si sa zbláznila? Veď som z domu vyhodila chlapa! Bol drzý a chľastal. Nebudem hádam s takým žiť! vyspovedala sa zopár slovami.

A prečo nie? Lepší je chlap hocijaký, ako nijaký, Mila. Teraz si sama? A kto ťa v noci stíska v posteli? zasmiala sa a Mila si predstavila jej rozdžavené ústa plné hnilých zubov. Určite nechodí k zubárovi! Veď nechodila nikdy.

Nikto. Nezabúdaj, že som bola mníška!

Bola, bola! Ale už nie si! A mala by si dobehnúť to, čo si s chlapmi zameškala. Vtedy. Tak si nejakého nájdi, nech ťa ohrieva. No ja už pôjdem. Tak sa maj, povedala a hlas spod vysokej hory zmizol nad vrcholcami čiernych borovíc.

Zosmutnela. Žila v meste bez priateľov, priateliek. Cnelo sa jej za ťažkým životom doma, tam hore na samote so zopár domami. Najradšej by sa vrátila. Ibaže všetko, čo obhospodarovali rodičia, zmizlo z povrchu zemského. Nenásytný čas zožral chalupu aj stodoly, po statku nezostala ani pamiatka. Možno sa uchránila lipa na dvore alebo šípové kríky. Tie najskôr pokryli celý dvor aj role. Viktora, partnerka Milinho brata, sa určite nestarala. A brat... Dedinský ožran.

V telefóne si otvorila ikonku označenú ako mapy a hľadala ulice, ktorými bude od pondelka denne prechádzať. Štúrova, Rožná a Viesková. Hoci sa s mobilným telefónom priatelila, iba čo sa týkalo hovorov a správ, pochopila, že sa môže stať dobrým pomocníkom najmä teraz, keď nemá pri sebe živej duše. Chlapa, ani priateľov.