Mirka Manáková

Arabská milenka (ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Copyright © Mirka Manáková, 2017
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2017
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2017
Design © Marta Blehová, 2017
Jazyková úprava Sylvia Sachs
645. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-569-0025-3 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0026-0 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0027-7 (ePub)

1. kapitola

Cez tmavomodré závesy prenikal lúč zapadajúceho slnka a oslepoval mladú ženu ležiacu na posteli. Želala si, aby sa čas zastavil a nikdy viac nenastala tma, ktorej sa tak desila. S meravým pohľadom sa postavila a podišla k oknu. Slnko zanedlho zapadne a on zasa za ňou príde, aby mu splnila všetko, o čo žiada. Striasla sa pri tej predstave.

Stala sa jeho ženou pred tromi mesiacmi, ale ešte vždy nedokázala ich manželstvo akceptovať. Ako by mohla, keď si ju vzal násilím už v prvú noc? Zakaždým argumentoval tým, že je jeho právoplatnou manželkou, a teda má právo nakladať s ňou, ako uzná za vhodné. Nehľadel na to, že je kus živej bytosti, z mäsa a kostí, no predovšetkým má dušu, ktorú ranil viac ako čokoľvek iné. Pri spomienke na to, ako úpenlivo prosila otca, aby ju nevydával za Firuza Salmana, sa jej do očí nahrnuli slzy. Na kolenách ho žiadala o zmilovanie, zatiaľ čo jej matka stála pri sporáku a varila ryžu.

Súcitila s ňou, ale nemohla nič urobiť, aby manžela nenahnevala. Ako poslušná moslimská žena by sa nikdy neopovážila oponovať hlave rodiny, čo sa však o jej dcére nedalo povedať. Vzdorovitú povahu mala Yasmina rozhodne po temperamentnom otcovi, ale i tak jej to nebolo nič platné. Otec ju predal prvému bohatému nápadníkovi a nechcel počuť žiadne námietky.

„S ním ti bude lepšie ako s nami. Je to mocný a uznávaný muž, pri ktorom sa budeš mať ako princezná,“ povedal vtedy rozhodne. Yasmina vedela, že ju to jedného dňa čaká. Jej dve sestry a brat mali už dávno rodiny a otec rozhodol, že je najvyšší čas, aby sa vydala i ona. Ako sedemnásťročná panna bola už beztak starou dievkou, nemohla ostať ľuďom na posmech. Nepýtali sa, či s tým súhlasí, alebo nie. Prvýkrát uvidela svojho manžela až v deň svadby a pri pohľade na neho celá stuhla od hrôzy. Otec jej totiž nepovedal, že to bude protivný starec, od nej o minimálne štyridsať rokov starší, a že s ním bude musieť odísť do Rijádu, veľkého mesta, vzdialeného od ich rodnej dedinky niekoľko stoviek kilometrov. Svadobný deň bol najhorší v jej živote.

Pod závojom nikto nevidel slzy a bledú, zdesenú tvár mladej dievčiny. Nikto sa nezaoberal tým, či je šťastná alebo nie. Iba matka ju ľutovala. Tá jej však nemohla nijako pomôcť. Yasmina nemala právo brániť sa pred touto nezmyselnou svadbou. Veď bohatý a uznávaný ropný magnát si mohol vybrať nevestu, akú chcel, a všetci mu dali za pravdu. Sledujúc z okna západ slnka potlačila spomienky a dúfala, že dnes za ňou nepríde. Mohol by ísť za Mariam, jeho prvou ženou, a jej dať konečne pokoj. Mariam bola od nej o dvadsať rokov staršia.

S Firuzom mala jedinú dcéru Aishu, no on túžil po synovi. Dúfal, že mužského potomka splodí práve s Yasminou. Každú noc preto k nej chodil a modlil sa za to, aby mu dala syna. Zotmelo sa, tak zažala lampu a usadila sa na posteľ. Vtom začula blížiace sa kroky a napokon vŕzganie dverí. Predsa prišiel. Nepokojne sa pomrvila, keď vstúpil dnu a uprel na ňu lačný pohľad.

„Tak tu si,“ začal sa vyzliekať, „prečo si nebola večerať?“

„Nie som hladná,“ odpovedala stroho. V ústach mala sucho a v spánkoch jej búšilo. Musela sa priveľmi ovládať, aby neschmatla lampu a neovalila ňou toho odporného chlapa. Nechcela sa na neho pozerať, takže si ľahla a otočila sa tak, aby mu nemusela vidieť do tváre. Akýkoľvek boj by bol pri jeho sile zbytočný, a tak iba čakala, čo bude nasledovať. No tentoraz si k nej neľahol ako obvykle.

„Vyzleč sa,“ povedal zastretým hlasom. Odrazu jej dochádzal kyslík. Čo to od nej žiadal? Doteraz ich sex vyzeral tak, že jej iba vyhrnul abayu a ukojil sa na nej. Nikdy sa pred ním sama nevyzliekala, a preto ju táto požiadavka šokovala.

„Nepočula si, čo som povedal?!“

Pri jeho ostrom tóne sa okamžite posadila a uprela na neho vystrašené oči. Sedel v kresle celkom nahý a zamyslene sa škriabal po dlhej, asi desaťcentimetrovej brade. Hlavu mu pokrývali riedke sivé vlasy. Jeho telo bolo mohutné, posiate drobnými červenými fliačikmi, ktoré sa mu na pokožke vytvorili zakaždým, keď sa potil. Yasminu striaslo od hnusu. Ani po troch mesiacoch sa jej city voči nemu nezmenili, bolo to stále horšie.

„Už aj sa vyzleč,“ zopakoval podráždene.

„Ale... prečo?“ Srdce jej tĺklo od strachu ako zvon.

„Nebuď hlúpa, si predsa moja manželka a nie je na tom nič zvláštne, keď budeš spať so mnou nahá.“

„Ale ja...“

„Rob, čo ti hovorím, lebo ma nahneváš!“ rozkázal, pričom si jednou rukou hladil ochabnuté pohlavie a druhou tlsté brucho. Vyžíval sa v moci, ktorú nad ňou mal. Yasmina si s neskrývaným odporom vyzliekla čiernu abayu. Chvejúcimi sa prstami sa zbavila aj spodnej bielizne a až keď ostala stáť pred ním úplne nahá, pozrela mu do očí. Firuz ju sledoval a jeho mužnosť začala rásť nezvyčajnou rýchlosťou. Postavil sa, pristúpil k nej a palcom jej nadvihol bradu. Mandľové oči na neho zdesene hľadeli. Cítil, aká je napätá a že pred ním ustupuje, no nevšímal si to.

„Si prekrásna a iba moja.“ Uchopil jej pevné prsia do dlaní a silno ich stlačil. Zabolelo ju to, ale ani nemukla. Zatvorila oči a predstavila si, ako vezme obrovský nôž, odreže mu ten nechutný kus tela medzi nohami a vyhodí ho von oknom. Miešal sa v nej hnev spolu so strachom. Firuz ju schmatol za vlasy a posotil do postele. Zatínajúc dlane v päsť ležala nehybne a strnulo. Nahol sa k nej a začal ju nechutne bozkávať, potil sa a zapáchal tak odporne, až si myslela, že sa neovládne a ovracia ho. Vydržala však – tak ako každú noc. Našťastie ich súlož trvala len pár minút. Necítila pri tom vôbec nič. Firuz z nej konečne zišiel, a tak si mohla obliecť znova abayu, ktorá ju cudne zahaľovala.

„Dúfam, že mi konečne dáš syna. Čo si to za ženu, že ani otehotnieť nevieš?“ vmietol jej do tváre.

„Firuz, veď robím, čo môžem. Podriaďujem sa ti vo všetkom, čo ešte odo mňa chceš?“ spýtala sa opatrne.

„Počúvaj ma dobre, ty hlupaňa! Ak budeš neplodná, neručím za seba!“

„A čo ak si neplodný ty?“

Vytreštil oči. Krv sa mu nahrnula do tváre, silno zovrel päste.

„Ja nemôžem byť neplodný, pretože mám dcéru!“

„Lenže Aishu si mal dávno. Má už dvanásť a ty si už... starý. Čo ak je problém v tebe?“

Neuvedomovala si, ako ho svojou prostorekosťou ohúrila. Znova sa v nej ozýval skrytý temperament a z pokornej manželky sa chvíľami stávala drzá a nespútaná divoška. Firuz bol prekvapený, aká je na svoj vek inteligentná. Predsa len vyrastala v chudobnej rodine a nemala toľko možností na vzdelávanie. Vedela čítať a písať, ale mala ukončenú len základnú školu.

„Ako sa opovažuješ spochybňovať moju plodnosť?“ Oči mu planuli hnevom. „A vôbec, odkiaľ vieš takéto veci?!“

„Našla som v knižnici odbornú literatúru, tak som si mnoho vecí naštudovala,“ vysvetľovala, dúfajúc, že ho upokojí. Milovala knihy, a keďže bola väčšinu dňa zatvorená v dome, tak veľa čítala.

„Nemala by si toľko čítať! Načo ti to je? Ty sa nepotrebuješ vzdelávať!“ Prstom ju bodol do hrude. „Od dnešného dňa máš zákaz chodiť do knižnice, rozumela si?!“ Firuz v mladosti študoval medicínu a mal množstvo odbornej literatúry. Ani vo sne by mu však nenapadlo, že sa v knihách bude jedného dňa hrabať jeho nová manželka.

„To mi nemôžeš urobiť, veď to je jediná vec, ktorou môžem zaháňať nudu v tomto dome,“ hľadela na neho s prosbou v očiach.

„Povedal som. Nie! Ženy sú nato, aby sa starali o svojho manžela, počúvali ho a poskytovali mu rozkoš, a nie nato, aby si vtĺkali do hlavy hlúposti z kníh!“ Napravil si červeno-bielu karovanú šatku, nespúšťajúc z nej oči.

„To nie sú hlúposti! Rada čítam a ešte radšej by som chodila do školy.“

„Ty sa mi opovažuješ oponovať?!“ rozohnil sa a vylepil jej zaucho. Vykríkla. Sila úderu ju prekvapila.

„Prepáč,“ precedila cez zuby. Líce ju pálilo od facky a lomcoval ňou strach pri pohľade na zúrivého manžela.

„Ešte raz to zopakuj!“

„Čo?“ zažmurkala cez slzy.

„Ospravedlň sa mi. Trikrát po sebe!“

Nasucho preglgla. „Odpusti mi. Odpusti mi. Odpusti mi.“

Zaškeril sa. „Dobré dievčatko. A teraz buď ticho a počúvaj ma.“

So zovretým hrdlom mlčky prikývla, že rozumie.

„Nepotrebuješ chodiť do školy. Si príliš pekná, aby si vôbec niekam chodila. Vari ti je tu so mnou zle? Vytiahol som ťa z biedy, v ktorej si žila, máš všetko, čo potrebuješ,“ mračil sa, čo spôsobilo, že jeho vrásky sa ešte viac prehĺbili.

„Nezabúdaj, že som za teba zaplatil bohaté veno a tvojou povinnosťou teraz je, byť mi poslušnou manželkou, rozumela si?! Iba ja rozhodnem, čo môžeš a čo nie!“

Vystrel sa a pohŕdavo si ju premeral. „Povoľujem ti jedine knihu modlitieb. A pros Alaha, aby ti odpustil tvoje drzé správanie k manželovi!“ dodal výstražne. Naduto sa zvrtol a stratil sa za dverami. Yasmine sa uľavilo, že dnes bude spať sama. Zdrvene sa posadila. Tak veľmi túžila vidieť rodičov, ktorých už tri mesiace oplakávala. Chýbalo jej pochopenie a vľúdnosť. Firuzova prvá manželka Mariam ju neznášala a zakaždým jej to dala pocítiť. Iba slúžky Samia a Karima boli k nej milé. No s tými nemohla tráviť veľa času, keďže mali mnoho práce. Začala sa modliť. Prosila Alaha o to, aby Firuz Salman zomrel. Nepriala si nič viac ako jeho dlhú a bolestivú smrť. Až potom bude konečne šťastná.

2. kapitola

Mehmet sa posadil za stôl vedľa otca a pustil sa do chutnej večere, ktorú pripravila jeho starostlivá matka. Orieškovohnedé vlasy mala zopnuté do pevného drdola. Jemné črty tváre a zelenomodré oči svedčili o jej pôvabe.

„Dáša, urobíš nám kávu?“ zahľadel sa na svoju manželku Mehmetov otec Onur.

„Samozrejme, drahý.“ Dáša bola Slovenka, ale keď sa vydala za Onura, konvertovala na moslimskú vieru. Onur bol pôvodom Turek, no pracovné príležitosti ho zaviedli do Saudskej Arábie a tu sa spolu s manželkou rozhodli žiť. Keď sa im narodil syn Mehmet, ich šťastie sa znásobilo. Dáša bola v manželstve spokojná, našťastie nepatrila medzi utláčané ženy. Síce musela rešpektovať zákony, ako nosenie abaye či šatky na hlave, nesmela šoférovať a chodiť von mohla iba v sprievode muža, no vo svojej podstate bola šťastná.

Onur jej prejavoval úctu a ani po dlhých rokoch manželstva jej neskrivil vlások na hlave. Pracovala ako zdravotná sestra v jednej z nemocníc v Rijáde a Onur bol šofér a osobný ochranca rodiny Salmanovcov.

„Videl som Firuzovu novú ženu,“ povedal zamyslene.

Dáša položila šálky s tradičnou arabskou kávou na stôl.

„Pán Salman sa znovu oženil?“ Neprekvapilo ju to. Bolo bežné, že veľmi bohatí arabskí muži mali aj štyri manželky. O Firuzovi Salmanovi sa Onur nevyjadroval práve najlepšie, tak bola zvedavá.

„No. Oženil,“ prikývol a usrkol si z kávy. Mehmet pokojne jedol a rozhovor rodičov počúval len na pol ucha. Bol zamestnaný myšlienkami na prácu, ktorú si hľadal.

„A videl si ju?“ nadvihla obočie Dáša.

„Veru videl a je veľmi mladá. Viezol som celú rodinku do obchodu, a keď si napravovala nikáb, zbadal som v zrkadle jej celkom mladučkú tvár. Och, je to zvrhlík, veď by mu mohla byť vnučkou!“ nechápavo krútil hlavou Onur. Mehmet o tom počúval pomerne často a nemal náladu na ďalší príbeh o dohodnutom manželstve medzi nevinnou chudobnou pannou a bohatým starým šejkom. Jeho matku to, naopak, zaujalo. Tých príbehov nikdy nemala dosť a preklínala tie nezmyselné zákony, ktoré v Saudskej Arábii panovali. Nehovoriac o tom, že sa v mene cti zabíjalo. Kde-tu vyšiel článok v novinách o ukameňovanej žene pre neveru, či obesenom mužovi, ktorý niekoho zabil. A tým, čo kradli, jednoducho odťali ruku. Tresty boli naozaj tvrdé.

„Vždy ma také niečo dokáže dojať. Ešteže nás dvoch nikto nenútil do manželstva,“ povzdychla si. S Onurom sa spoznali, keď bola na dovolenke v Turecku, a od toho dňa sa od nej nepohol, ostali v kontakte a často chodil za ňou na Slovensko, až kým ju nezlomil.

„Aspoň, že ma dobre platí, inak by som jeho zmeny nálad nestrpel,“ podotkol Onur. Mehmet sa postavil a bez slova sa pobral na odchod. Namieril si to do kúpeľne, lebo súrne potreboval studenú sprchu. Vyzliekol sa, upierajúc na seba zrak do zrkadla, a usúdil, že jeho elegantná briadka potrebuje zastrihnúť. Už dávno nebol ten malý lapaj ako ho rodičia kedysi nazývali, mal telo mladého a pevne stavaného muža. Čierne vlasy a hlboké tmavé oči zdedil po otcovi, pokožku mal však svetlejšiu po matke. Neuvedomoval si fyzickú príťažlivosť, ktorou oplýval. Pustil na seba studenú sprchu. V týchto horúčavách mu takéto osvieženie padlo dobre.

***

Konečne sa toho dňa dočkala. Predsa len jej Firuz oznámil, že pôjdu navštíviť rodičov. Už ani neverila, že sa to stane.

„To myslíš vážne?“ Oči mala doširoka otvorené, na perách úsmev. Táto správa ju ohromne potešila, avšak Firuz sa tváril odmerane ako vždy.

„Pôjdeme, pretože tvoja matka zomrela,“ oznámil jej tento zdrvujúci fakt. Presne ako očakával, kútiky úst jej poklesli a do očí vstúpili slzy.

„Zomrela?!“ Hrdlo mala stiahnuté a celá sa roztriasla.

„Je mi to ľúto, ale tvoju matku skolila rakovina.“

„Ach!“ Klesla k dlážke so zovretou päsťou na hrudi.

„Mama, moja mama,“ vzlykala. Po chvíli zdvihla hlavu a prebodla manžela nahnevaným pohľadom. Keby nebolo jeho, mohla byť pri matke až do jej posledných dní.

„Plač ti nepomôže. Uvedom si, že ľudia umierajú a my s tým nič nespravíme. Vzchop sa, o chvíľu vyrážame. Pohreb je už dnes a čaká nás dlhá cesta, tak pôjdeme už teraz. Máš desať minút na zbalenie.“

Nato sa otočil a zabuchol za sebou dvere. Neprejavil žiaden súcit, ani ju len neobjal. Jeho bezcitnosť nemala hraníc. Cítila v hrudi nepredstaviteľnú bolesť a srdcervúco plakala. Každá slza, ktorú vyronila, bola spomienkou na milovanú matku. Prečo len musela odísť na druhý svet bez toho, aby sa s ňou rozlúčila? Bez toho, aby sa dozvedela o tom, aké peklo jej dcéra prežíva s manželom? Už jej ostal len otec, lenže tomu by sa so svojím trápením nemohla vyžalovať. Ten totiž preferoval len jediného syna, ktorého mal, a ju i jej sestry pokladal za menejcenné. Chvejúcimi sa rukami si pobalila základné veci na cestu, potom si zaplietla tmavé vlasy do vrkoča a zahalila si aj hlavu. Prehodila si kabelku cez plece a zhlboka sa nadýchla. Teraz musí byť silná. Vykročila z izby, keď z dverí oproti práve vyšla Mariam. Ostali stáť zoči-voči sebe.

„Je mi to ľúto,“ povedala Mariam sucho, bez štipky emócie. Yasmina bez slova okolo nej prešla, ale vzápätí sa prudko otočila.

„Prečo mám pocit, že svoje slová nemyslíš úprimne?“ vyhŕkla.

Mariam sa zaiskrilo v očiach a na perách sa jej zjavil škodoradostný úsmev. Pohŕdavo si premerala sokyňu, ktorá bola od nej o dvadsať rokov mladšia a bezpochyby omnoho krajšia. Práve krása Firuzovej druhej manželky prekážala Mariam najviac. Žiarlila na ňu a nenávidela ju za to, že vôbec existuje. Ani navzdory prosbám, aby Firuz nedovliekol domov druhú ženu, neuspela.

„Prečo mám pocit, že si paranoidná?“ sarkasticky sa zasmiala Mariam.

Yasmina prevrátila oči. Povedala si, že sa v žiadnom prípade nenechá vyprovokovať jej bezduchými rečami. Bez slova sa otočila a prešla po dlhej chodbe, až kým nevyšla zo ženskej časti domu a nedostala sa do predsiene, kde už čakal Firuz.

„No konečne. Choď do auta, o chvíľu prídem za tebou,“ povedal panovačne. „A zahaľ si tvár!“ upozornil ju. Prehodila si nikáb tak, že jej bolo vidieť len oči. Úkosom zazrela Firuzovu dcéru Aishu. Mala len dvanásť rokov. Dievča chcelo cestovať s nimi, ale otec to zakázal, tak muselo poslušne ostať doma. Yasmina si pomyslela, čo Aishu zanedlho čaká. Firuz ju bude chcieť zaiste vydať za nejakého bohatého šejka, s ktorým sa priatelí. Kiežby aspoň Aisha mala šťastie na dobrého manžela, pretože ona toho svojho z duše nenávidela. Každým dňom v nej stále viac vyvolával odpor. Vyšla z domu a pohla sa k autu, kde už čakal ich rodinný šofér Onur. Bol to vskutku milý pán, pracoval tu už dlhé roky a u Firuza si získal plnú dôveru. Na Yasminu pôsobil vždy mierumilovne. Otvoril jej zadné dvere.

„Ďakujem vám,“ zašepkala. Onur iba mlčky prikývol, počkal, kým nasadne, potom zabuchol dvere. Obišiel auto a sadol si na svoje miesto.

„Nezabudnite sa pripútať, čaká nás dlhá cesta,“ povedal, no keď zbadal približujúceho sa pána domu, zmĺkol. Firuz mal dnes veľmi zlú náladu. So zamračeným výrazom v tvári si sadol na miesto spolujazdca. Yasmina tušila, čo je príčinou jeho mrzutosti. Mohla za to ona, lebo jej zomrela matka a teraz museli cestovať na pohreb. S bolesťou, ktorú cítila, sa musela popasovať sama. Mlčky hľadela z okna, mysliac pritom na ženu, ktorú nadovšetko milovala, na ženu, ktorá jej do života prinášala najviac slnka. Spomienkami sa vrátila do detstva a uvedomila si, že už nič nebude také ako kedysi. Nikdy viac mamu neobjíme. Nebude sa jej môcť vyžalovať ani si s ňou zaspomínať na chvíle, ktoré spolu prežili. Tak veľmi to bolelo. Teraz má nový život a musí sa prispôsobiť, či sa jej to páči, alebo nie. Srdce jej zahaľoval hlboký smútok, ktorý sa do nej zadrapil viac ako kedykoľvek predtým.

3. kapitola

Po niekoľkohodinovej ceste boli konečne na mieste. Keď zbadala pred rodným domom stáť otca, sestry a brata, do očí sa jej nahrnuli slzy. Vystúpila z auta a mlčky im vyšla v ústrety. Firuz s Onurom ju nasledovali.

„Vitajte,“ otec sa s nimi taktne zvítal, no nebolo mu veľmi do reči. Yasmina chápala, že ešte nestrávil matkinu smrť, ale aj tak ju otcov chladný postoj zaskočil. Pripadala si ako cudzia, ako keby ani nebola jeho dcéra. Našťastie sestry Farida a Habiba k nej pristupovali úplne inak, objali ju, neskrývajúc slzy dojatia, že sú zasa spolu. Každá z nich mala svoj život a žila inde, len škoda, že sa nemohli stretnúť za iných okolností ako na pohrebe. Brat Abdul sa s ňou síce zvítal, ale tiež zachovával odstup podobne ako otec. Ženy sa pobrali do domu a nechali mužov osamote.

„Ach, sestričky, prečo nás musela mama opustiť?“ Bolesť v srdci za stratou matky Yasmina prežívala spolu so sestrami, ktoré si boli vzájomne oporou.

„Ktorá z vás bola pri nej, keď zomrela?“ spýtala sa.

„Ani jedna,“ odvetila najstaršia Farida. Habiba utrápene sklopila zrak k zemi.

„Všetky sme vydaté a žijeme ďaleko,“ povedala.

„Navyše nám otec ani nedal vedieť, že je to s matkou také vážne. Tiež sme ostali šokované, keď nám oznámil, že zomrela,“ potiahla nosom Farida.

„Ach bože,“ povzdychla si Yasmina.

„Je to nespravodlivé, že otec nás s jej chorobou neoboznámil včas. Mali sme byť pri nej, keď umierala.“

Ani jednej sa nepáčilo, ako sa otec zachoval, ale čas už nedokázali vrátiť späť. Po pohrebe si sadli do kruhu a so smútkom v očiach spomínali na časy, keď boli malé dievčatká a hrávali sa spolu. Farida zrazu zmenila tému.

„Rozprávaj, Yasmina, ako sa máš? Ako sa ti vodí v manželstve s takým významným mužom?“ Ani Habiba z nej nedokázala spustiť zrak. Viseli jej na perách a chceli počuť, ako žije ich najmladšia sestra, ktorá sa vydala za veľkého boháča. Zaujímavosťou pre ne bolo i to, že Firuz je omnoho starší.

„Čo vám mám na to povedať?“ pokrčila plecami a stiahla si z hlavy šatku. Aspoň v spoločnosti sestier ju nemusela mať na hlave. Prameň vlasov sa uvoľnil z vrkoča a spadol jej do tváre. Odhrnula si ho za ucho. „Môj život je hotové peklo,“ prehltla naprázdno. Sestry na ňu vyvalili oči.

„Je to až také zlé?“ spýtali sa zborovo.

„Je to veľmi zlé. Žiadne bohatstvo mi nevynahradí skutočný domov. Často spomínam na chvíle, ktoré som prežila s vami. Ja ho neľúbim, sestričky. Je starý, protivný a navyše...“ Odmlčala sa.

„Čo?“

„On... chce mať so mnou dieťa, ale nedarí sa nám. A... je ku mne zlý. Obviňuje ma z toho,“ zahanbene sklopila zrak. Sestry na ňu prekvapene hľadeli, no po chvíli sa upokojujúco usmiali.

„Neboj sa. Alah je veľký, modli sa a dieťa vám dopraje,“ ubezpečovala ju Habiba, ktorá už stihla porodiť štyri deti – a to mala len dvadsaťdva rokov. Vydala sa ako pätnásťročná, vraj sa do svojho manžela na prvý pohľad zaľúbila. Bodaj by nie, keď to bol mladý a čestný muž.

„Ale ja nechcem mať dieťa!“ vybuchla Yasmina.

„Ty si vždy bola rebelka,“ krútila hlavou Farida. „No teraz zaiste žartuješ, že? Budeš mať toľko detí, koľko ti ich Alah dopraje. Nemôžeš to nijako ovplyvniť a musíš prijať, čo príde.“

Vtom do izby vstúpil otec a všetky tri razom zmĺkli.

***

„Kam išiel otec?“ spýtal sa Mehmet matky.

Dáša zapla práčku a otočila sa k synovi. „Na pohreb. Zomrela matka manželky Firuza Salmana, tak tam musel cestovať s nimi a aj tam prespí. Príde zajtra.“

„Škoda. Mal som chuť s ním niečo prebrať.“

„To predsa môžeš aj so mnou.“

„To je mužská záležitosť,“ usmial sa a vtlačil matke bozk na čelo. „Ale povedz mi, kedy navštívime Košice?“

„Máš pravdu. Je čas pozrieť moju rodinu. Vyberieme nejaký termín a pôjdeme,“ súhlasila Dáša.

Mehmet tam bol naposledy pred dvomi rokmi. Slovensko ho lákalo hlavne pre liberálnejší život ako tu v Rijáde. Spomenul si na dievčatá v krátkych sukniach a pousmial sa. Bolo vzrušujúce vidieť ženy oblečené inak ako v abayi. Páčili sa mu ich rozpustené vlasy povievajúce vo vetre, pomyslel si, že je veľká škoda, že tu je to haram. Spomenul si na tri kamarátky, s ktorými sa raz v Košiciach zoznámil. Volali sa Dominika, Jana a Ľubica.

Keďže sa tam muži môžu s úplnou samozrejmosťou rozprávať so ženami, využil to a votrel sa im do priazne. Sedeli v jednom podniku, kde na jeho prekvapenie vyhrávali arabské piesne. Zapáčila sa mu štíhla Dominika, blondínka s modrými očami. A ona bola aj prvým dievčaťom, s ktorým sa bozkával a neskôr aj miloval. Za také niečo by mu tu sťali hlavu, keďže predmanželský sex je v Saudskej Arábii zakázaný. Po dvoch týždňoch dovolenky sa musel Mehmet vrátiť naspäť do Rijádu, a tak sa to medzi ním a Dominikou skončilo.

Odnášal si však nezabudnuteľné zážitky, na ktoré ešte dlho spomínal. Poznanie, že byť fyzicky zblížený so ženou je krásne, ho poháňalo k tomu, aby si našiel nevestu a oženil sa. Chcel si však budúcu manželku vybrať sám, neakceptoval by žiadnu dohodu o svadbe, ako sa to zvyklo v ich krajine robiť. Onur a Dáša o tom dobre vedeli a rešpektovali jeho želanie. Ich syn sa chcel postaviť na vlastné nohy, robiť vlastné rozhodnutia a oni, našťastie, patrili medzi chápavých rodičov.