Iva N. Kefforts

Mafia udrela

 (ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Iva N. Kefforts, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2015
Design © Marta Blehová, 2015
Jazyková úprava Sylvia Sachs
468. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-476-9 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-477-6 (ePub)

PRVÁ KAPITOLA

Potuloval sa ulicami Mníchova a ani mu nenapadlo vrátiť sa domov. Tam, do bytu v slušnom tehlovom činžiaku so slušnými obyvateľmi a výhľadom na stromy v slušne udržiavanom parku. Neboli nijako výnimočné, žiadna exotika, akú možno vidieť v mnohých záhradách. Verejný park bol verejný park a stromy boli jednoducho len... stromy. Listnaté, ihličnaté... Keby boli psíkmi, povedal by – pouličná zmeska.

Jar sa posúvala k mestu ako pomalý vláčik ku konečnej vo Vysokých Tatrách, z mladých pľúc vypúšťala rannú hmlu, upravenými chodníkmi sem a tam preháňala známy mníchovský fén a ľudia si chytali hlavy. Migrény, depresie... Tie jarné sú nepríjemnejšie ako ruka zastrčená vo dverách zatvorenej električky.

Emigrant Ondrej mal vnútorný problém. Zmena politického systému v jeho rodnom Československu mu zobrala pokoj, vystrnadila mier z duše. Aký bol so svojím životom vyrovnaný! Ako mu tento nemecký vyhovoval! Ako zvládol systém, ordung, ako ho už nič neprekvapilo! Dokonca ani keď sa dozvedel, že psy môžu štekať iba v určitý čas, v určité hodiny... Doma v Bratislave by povedal šialené, tu, v Mníchove, nariadenie rešpektoval a svojho jazvečíka veru poriadku naučil!

Kráčal ulicami, ktoré dôverne poznal, napokon, Mníchov sa stal jeho druhým domovom pred viac ako tridsiatimi rokmi a mesto nie je nejako zvlášť veľké, rozsiahle... Centrum celkom zvládnuteľné a okrajové štvrte človek predsa denne nenavštevuje.

Realitný maklér.

Absolvent ekonomickej vysokej školy v Bratislave sa rozhodol prásknuť dverami za socialistickou domovinou, nemal nervy na mnohé jej vymoženosti. Chcel tvrdo pracovať a za svoju prácu potreboval taký príjem, aby si doprial komfort, dobrodružstvo... Chcel prosto žiť, užívať si a tešiť sa z každého dňa.

Kontakty s mestom na Dunaji však neprerušil a na ekonóma sa u neho zbiehalo celkom slušné množstvo informácií. Kapitalizmus priniesol súkromné vlastníctvo a doma bolo všetko štátne. Prišli teda privatizácie a s prvou sa v Ondrejovi objavil nepokoj. Najskôr len taký... šteklivý, nič podstatné. No čím viac čítal o nových vlastníkoch fabrík, hotelov, čím viac sa dozvedal o minulosti novodobých majiteľov, tým viac v ňom mocnela túžba zaradiť sa medzi nich.

Nuž... nešlo celkom o drahé autá, jachtu, domy, to všetko zatiaľ nepotreboval. Býval slušnejšie ako ktokoľvek z jeho priateľov, Mercedes mal, odkedy prišiel do Nemecka a jachty... Taká móda sa v tejto krajine zatiaľ nerozmohla.

A máš ty vôbec peniaze? spýtal sa Ondreja priateľ z detstva, keď naposledy spolu telefonovali.

Peniaze? Mám! Keby som nemal, nemôžem túžiť! Veď tie práveže mám! ohradil sa jasne a priateľ odvtedy posielal informácií stále viac a viac.

Presťahujem sa? Odídem z Nemecka? Začnem doma podnikať? dával otázky sám sebe a odpovede prichádzali takmer bez premýšľania.

Presťahuj sa a podnikaj! Doma, s kamarátmi, s ľuďmi, ktorých poznáš a môžeš im dôverovať!

Blúdil ulicami a opäť pešo, lebo ak niečo na Mníchove neznášal, bol to nákup cestovných lístkov na MHD. Zničujúco komplikované! Zničujúco!

Už niekoľko minút kráčal Altstadtom, pešou zónou v Starom Meste a úporne premýšľal. Nebolo najjednoduchšie rozhodnúť sa.

Bože, našťastie mám tu, doma, slovenské dievča! Mať tam nejakú Nemku, takéto myšlienky by sa vo mne nemohli ani len zrodiť! Že zrušiť parádny byt a odísť do iného štátu! Do neistoty, do prostredia, ktoré sa asi aj poriadne zmenilo! A ktovie, či ho vôbec ešte poznám! špekuloval a na jarnom kabáte si zapol najvrchnejší gombík.

Ešte aj ten fén! Nechutný, depresívny. Toho by som sa zbavil najradšej! uvedomil si prenikanie teplejšieho, naliehavejšieho vetra pod kožu, zavŕtavajúceho sa rovno do mozgu. A tam, akoby ani nebol dnu, vyčíňal rovnako prudko ako vo vzduchu. Bratislavský víchor človeka preplieska, prevalí niekoľko plotov, ale aby odťažoval psychiku človeka, aby privodil bolenie hlavy, na také niečo sa nepamätal.

Sťahujem sa. Sťahujem sa domov, rozhodol definitívne, bez dlhého premýšľania a na rohu, neďaleko Novej radnice, vošiel do lekárne, aby si kúpil tabletky proti bolesti hlavy. Radničná zvonkohra sa spriahla s fénom a každý jej zvuk sa zavŕtaval hlboko do ubolenej hlavy.

2.

Nazdar, dievča, pozdravil partnerku medzi dverami a svoje rozhodnutie oznámil hneď:

Sťahujeme sa do Bratislavy, moja. Chcem začať podnikať, niečo nadobudnúť, mať! Tu sa lopotíme, zarábame peniaze, tam ich investujem. Poriadne, užitočne...

Vybehla z kuchyne s obielenou cibuľou v ruke, tvár mala ako herečka hrajúca prekvapenie. Takmer dokonalú. Kam sa sťahujeme? Do Bratislavy? A ja čo? Butik mám predsa tu! Handry predávam v Nemecku! Bratislavu ja, Ondro, ani nepoznám! snažila sa zabojovať o svoju budúcnosť.

Nemala to jednoduché. Školu skončila v Banskej Štiavnici, gymnázium, na vysokú sa nedostala, vychytila sa teda do Nemecka. Starať sa o deti, starých ľudí... Napokon, jediné, čo od nej chceli, bola poriadna nemčina.

S touto profesiou sa však dlho netrápila. Práve vo chvíli, keď sa chcela vzdať, lebo sa dostala do rodiny starej, nemobilnej dámy a naťahovala sa s ňou ako s ťarchou nekonečnou, vrazila medzi kaviarenskými dverami do vysokého mladého muža s jastrabími tmavými očami.

Prepáčte, povedala vystresovaná, zabudnúc na nemčinu. Veď to aj psychológovia vravia. Človek, žijúci v cudzom štáte čo ako dlho, začne v strese hovoriť materinskou rečou.

Nič sa nestalo, odvetil mladík sebavedome. A... si naša? spamätal sa vtedy Ondrej a oči dievčaťa, iskriace netradičnou situáciou, tmavli ako jasná obloha pred snehovou búrkou.

Naša? Som Slovenka, zasmiala sa kŕčovito.

Tak poďme na kávu a neskôr budeš možno aj naša, zažartoval mladý muž.

Na kávu? Teraz? Spolu? Chcela som byť sama, potrebujem premýšľať! nechápala ponuku.

No veď práve. Sama, či so mnou, takto hádam aj viac vymyslíme! Sme v kaviarni, využime to. Zajtra možno ani jeden z nás nebude mať čas.

Aha! No dobre! Len neviem, či budem dobrá spoločníčka, pokúsila sa posledný raz odvrátiť spoločné vysedávanie s neznámym človekom.

Otvoril staré dobové dvere dokorán a vpustil dámu.

Do kaviarne nevchádzajú prvé dievčence! Do kaviarne vchádza prvý muž! nedalo jej nekomentovať chybu bontónu.

Aj v Nemecku? No dobre. Nabudúce sa celkom určite strčím pred teba! zanôtil previnilým hlasom a obaja sa srdečne rozosmiali.

O mesiac už bývali spolu, o dva mesiace vlastnila Lucia neveľký, no vkusný obchodík s originálnymi kúskami oblečenia pre náročné tridsiatky. Náročné na kvalitu látky a spracovanie.

Na ramienkach viseli konzervatívne modely pre strednú vrstvu a Lucii táto práca robila veľkú radosť.

3.

Odkedy padol nemecký múr a politika v bývalých socialistických krajinách sa zrútila rovnako, mal pocit nejakej dennej neurózy. V časoch predtým mával večer, keď sa vrátil z firmy, čudné stavy. Zo začiatku emigrácie nechcel o ničom slovenskom ani počuť, veľkým oblúkom obchádzal jeden jediný obchodík na okraji centra, kde nejaký fanatik predával krojované bábiky zo Slovenska a píšťaly pre pastierov oviec. Nedalo sa povedať, že pre bačov, skôr mal pocit, že by na nich mohli pískať malí chlapci, preháňajúci sa po prázdninových lúkach Liptova či Oravy. Len tak letmo dozerali na stáda oviec. A potom, podvečer, keď ich zahnali ku kolibe do košiara, dostali od baču za črpák žinčice s kusom parádneho ovčieho syra. Okrúhleho ako krajec chleba, belostného ako dievčenské líce, voňavého ako kuchyňa starkej.

Nepotreboval spomínať, smútiť, nepotreboval clivotu. Prvé mesiace emigrácie boli také náročné, že slzy a bolesť v duši by Ondreja sklátili jedna radosť. A skončil by ako väčšina emigrantov. Skončil by ako pomocná sila v kuchyni, v práčovni, na stavbách. Vedel však, prečo odišiel zo svojej domoviny. Vedel to presne, a aby sa dopracoval k cieľu, nepripúšťal si nijaké chvíle, ktoré by ho oslabili.

Makať, makať a makať! To musím, aby som kráčal dopredu, vravieval mame do telefónu a tá, keď chcela synovi porozprávať nejaký najnovší bratislavský vtip, čo ako sa ponáhľala, pointu sa Ondro nedozvedel. Nikdy. V telefóne to cvaklo a rozhovor sa stratil v éteri.

Po roku umývania riadov v reštaurácii u Taliana a drilu nemeckého jazyka sa netrpezlivo začal obzerať po inej práci. Hoci mal dvadsaťsedem rokov, čas v týchto krajinách letel odušu. Ako jastrab s ukradnutým šteňaťom.

Najskôr ho v jeden realitnej kancelárii zamestnala Nina, ruská emigrantka, špecializujúca sa na sprostredkovanie nehnuteľností iným ruským emigrantom. Ocenila jeho ruštinu, slovenčinu, češtinu, poľštinu... Rozumel prosto všetkým slovanským jazykom.

Nina sa niesla ako pávica, jej nádherná tvár a jemný úsmev otvárali kariérne dvere dokorán a Ondro sa na nedostatok práce sťažovať nemohol. Pracoval od skorého rána do neskorej noci, učil sa grifom tejto profesie, naberal skúsenosti, vedomosti. S Ninou sem-tam zašli na spoločný obed, šéfka však nebola veľmi do súkromia. Dáma na dištanc a rozhovory len o práci. Jej veľkým plusom však bola korektnosť a Ondro pri nej vydržal päť rokov. Šetril, škrečkoval, jedával dva razy za deň a odkladal si marku k marke, aby potom, po šiestich rokoch pobytu v Nemecku, sa konečne stal majiteľom vlastného biznisu.

A kanceláriu otvoril v centre mesta. Na adrese, ktorej nemohol odolať nijaký klient. Neďaleko najväčšieho chrámu v Mníchove, neďaleko Frauenkirchen.

A vieš, že v jeho foyer je odtlačok diablovho kopyta? Vraj ho tam zanechal, keď sa prišiel pozrieť, aký stánok dostal Boh od ľudí. Keď vošiel do predvstupnej haly, náramne sa rozrehotal, že darcovia zabudli na obloky. Odtlačil kopyto a zmizol v kúdole dymu, rozpovedal vtedy Ondrej Nine historku a zaviedol ju do chrámu. Ako vďaku za všetko, čo u nej odpozoroval, naučil sa. A po prvý raz v živote videl svoju bývalú šéfku s takými rozšírenými zreničkami, akoby ju predtým obdaroval atropínom.

4.

Sedeli v reštaurácii plnej ťažkých nemeckých jedál, Lucia veľmi nerozprávala. Vidličkou sa prehrabávala v dusenej kapuste s pečeným kolenom a so žemľovou knedľou. Sem-tam si obrúskom utrela jemne zamastené pery a pozorne počúvala svojho milého.

Butik, pravdaže, predáme, láska! A predáme aj moju firmu! Nemôžeme sedieť na dvoch stoličkách! Doma, v Bratislave, sa dá podnikať, začali privatizácie, môžeme sa dostať k peknému majetku! A potrebujeme na to iba peniaze! Si predstav, že nijaké budovanie po celé generácie, nijaká drina. Prídeš, kúpiš, vlastníš. Veľmi vzrušujúce! Veľmi! vysvetľoval rýchlo, plný predstáv, ako úžasne sa dostanú k hotelu, k reštaurácii, k nehnuteľnosti...

A čo chceme vyprivatizovať? Vieš už presne? položila unudenú otázku rovnako dynamicky, ako položila na tanier vidličku.

Hm... že čo! Nejakú reštauráciu predsa! Peknú, dobovú, v centre Bratislavy, niekde v okolí Korza... zasníval sa.

Bóže, to tvoje korzo! Veď ti už všetci, čo tu boli, povedali, že z neho nič nie je! Ošarpané domy, ulica bez ľudí. Že korzo! Ondrej, poznáš to tam vôbec? Nemáš ty len niečo vysnívané, a skutočnosť ťa môže prefackať?

Pôjdeme sa pozrieť. Máš pravdu. Skôr, ako sa do niečoho pustím, pôjdeme sa pozrieť! Aby som videl pravdivý stav.

No veď! Lebo vieš! Aj kamaráti môžu mať chuť na tvoje peniaze a zavádzajú ťa. Možno sa tam ani nič nedá! Možno sú to bohapusté fámy! zafilozofovala si a Ondrej na ňu pozrel ako na dvadsiatu stranu múdrej knihy. Blond vlasy perfektne zostrihané podľa najnovšej módy, oči zvýraznené čiernou linkou sedeli v jamkách neďaleko od seba, akoby nemali inú robotu a pozorovali okolie. Najmä však hľadeli do tých jeho. Tmavých, nepokojných, výraznejších od Clooneyho, od kohokoľvek hviezdneho. Oči mal naozaj mimoriadne. Každý, s kým začal rokovať, s kým sa zoznamoval, komu sa predstavil, pozeral chtiac-nechtiac priamo iba do jeho čiernych studníc. Hlbokých, schopných utopiť každého.

Mal rád Luciu. Jej logicko-naivné argumentovanie, vysvetľovanie... Často povedala veci hodné veľkého mudrlanta. Jednoduché dievča zo Štiavnice dokázalo vyrážať dych a jeho pragmatický mozog sa len čudoval.

Takže... dohodnuté. Kým neuvidíme, nepredávame firmy. Platí? konečne dosiahla aspoň nejaký ústupok.

Jasné, platí! Veď ani ja sa nepotrebujem tlačiť do neistôt! Tých som mal v živote už naozaj dosť!

Obaja odsunuli takmer plné taniere a Ondrej dopil minerálku. Zahlen! zodvihol jemne ruku. Robil to vlastne po celý svoj emigrantský život. Aj keď vedel, že kelneri v Nemecku to radi nevidia.

5.

Šťastná, že sa zbavila taniera plného kalórií a cholesterolu, radostne schmatla milého za ruku a viedla ho do dobrej kaviarne. Nemala rada kávu v reštaurácii. Pach jedál prekrýval kultivovanosť a lahodnosť nápoja, ktorý obdivovala možno už od skorého detstva. Spomenula si, že kávu začala piť vlastne už v deviatej ľudovej, a to hneď dva razy za deň. Ráno s mliekom, popoludní, keď sa vrátila zo školy, si dali s otcom spolu. A klábosili pri nej o práve sa končiacom dni. Hoci bolo v Mníchove okolo tristo hotelov a penziónov, dobrú kávu mohla vypiť iba v malých nenápadných kaviarničkách na Altstadt, v pešej zóne Starého Mesta.

Konečne vošli do jednej z nich, Ondrej sa prešuchol prvý a Lucia si to nasmerovala ku konkrétnemu stolíku. Poznala to tu. Kelnerov aj sortiment. Výber káv naozaj veľký, zaujímali ju však iba kubánske. A kus stracciatellovej torty. To bolo to, prečo sem občas zašla, aby pochovala napätie, zlú náladu, neúspech v práci.

Odsunula tmavú masívnu stoličku s operadlom, usadila sa a o chvíľu opäť vstala. Zavadzal jej tenký plášť a hodvábna šatka obtočená okolo hrdla, zavadzalo jej jarné oblečenie.

Ondrej sa zbavil koženej bundy hneď, a potom už pozeral do ponukového lístka.

Dám si normálne preso bez mlieka. A ty, moja? spýtal sa a všimla si... z jeho tváre zmizlo napätie, jemný, krč.

Tiež. A tmavý, trstinový cukor, dopovedala.

O sťahovaní už nerozprávali. Ondrej nikdy nerozprával navyše, mohla sa spoľahnúť, že z jeho úst nevybehnú nijaké hlúposti, prázdne slová. Bol to vysoko racionálne založený človek, ktorý sa v tejto krajine usiloval oveľa viac ako ktokoľvek iný. A mohla povedať, že pozná takmer všetkých Slovákov žijúcich v hlavnom meste Bavorska.

Pozerala mu do tváre, pozerala mu do očí. Tie ju zaujali vždy najviac. Nechápala, ako môže mať chlap také krásne oči. Nechápala, ako môžu nejakému chlapovi zdobiť oči dlhé tmavé mihalnice. Táto časť Ondrejovej tváre vyzerala ako časť luxusnej ženy.

Nie si smädná? spýtal sa pokojne a vyrušil ju z rozjímania.

Nie, nie som. A ty si dnes vypil koľko vody?

Ja? Pol litra? Naozaj neviem.

Pol litra je málo! Máš vypiť dva litre denne. Sa naháňaš, vysedávaš v prašnom prostredí s klientmi a ani poriadne nepiješ.

Pijem iba keď som smädný, láska. Iba vtedy pijem, odvetil a pomaly zobral do oboch rúk hrnček s kávou.

Káva sa neráta! Za pitie sa ráta iba voda a minerálka, nedalo sa dievča a urobilo to isté. A potom si obaja takmer odrazu z horúcej kávy odchlipli.

DRUHÁ KAPITOLA

Slnko sa gúľalo, prevaľovalo, ulicami sa ešte stále plazil tichý fén. Vánok navonok plný nehy, v skutočnosti bolehlav. Ondrej sa presúval z kancelárie domov a umáral ho nepokoj. Kvôli nemu už poriadne ani nespával. Tvrdo zarobené peniaze, uložené na účtoch v bankách, ho dráždili, maľovali budúcnosť, sľubovali vzrušujúci a príjemný život podnikateľa, hoteliera a kaviarnika na Slovensku. Lepšie povedané, v Bratislave, v širokom centre. Lebo takú mal Ondrej predstavu. Usadí sa niekde priamo v turistickej zóne. Poznal to už z Mníchova. Kaviarne a hotely v centre zarábali jedna radosť, a tie odľahlejšie iba ak cez leto, keď prichádzali študenti zo všetkých kútov sveta. Snívalo sa mu o Bratislave, pospiačky prechádzal jej ulicami, pristavil sa pri každom objekte svojho záujmu.

Realitná kancelária vynášala.

S Ninou sa nerozišiel v zlom, nuž si pekne, po slovansky, pomáhali aj potom, keď sa osamostatnil. Jej záujmy boli dosť úzko špecializované, sústreďovala sa na mestské činžové domy s viac ako desiatimi nájomnými bytmi, na staré štýlové stavby, často i mestské paláce. O také mala záujem. Pretože ruskí podnikatelia nemali hlboko do vreciek. Ak sa rozhodli získať majetky v zahraničí, nepotrebovali haraburdy.

Ondrej predával domy, domčeky, byty, záhrady, ponúkal vilky pri moriach. Južných i severných. Aby zarobil, musel sa obracať. Diár plný adries, prominentných aj celkom bezvýznamných mien, kontaktov na úradoch, informátorov, ľudí, čo mu posúvali informácie o realitnom dianí v meste, v jeho okolí, v celom Bavorsku. Uvedomil si, že už niekoľko rokov nevypol svoj mobil ani v noci, uvedomil si, že sa mu to už aj často vyplatilo. Bary našťastie zatvárajú okolo polnoci, nebolo teda čudné, ak sa mu ozval podnapitý informátor a hlásil nehnuteľnosť, o ktorej sa práve dozvedel, že je na predaj. Pracoval vlastne nonstop. Hoci aj nie akurátne, nastavenie na prácu mal vo dne, v noci. Nerelaxoval, nechodieval na dovolenky, nesmútil za slnečnými pobrežiami preplnenými polonahými opálenými telami.

Drel.

Žil a podnikal však v slušnej krajine, nuž sa oplatilo. Hoci často premýšľal o zmysle svojho života a vedel, že to, čo žije, nie je celkom to pravé orechové, trieť chudobu a nedostatok nemal chuť.

Radšej zdochnem pri robote, ako pri kontajneri, vravieval Lucii, keď ho prekárala.

Nie si už najmladší, máš po štyridsaťpäťke, možno by sme už konečne mohli aj zľaviť, mať napríklad dieťa... vravievala občas, no nemal rád poznámky tohto charakteru.

Mať dieťa.

Samozrejme, ľudia mávajú deti, no necítil sa na kočíkovanie, na domáce práce. Necítil sa na odstrihnutie sa od toho, čo totálne napĺňa jeho osobnosť. Na odstrihnutie sa od práce, od ošiaľu, ktorý so sebou prináša, od ustavičného stresu a pohybu, ktorý vyžaduje.

Na dieťa je vždy dosť času, Lucia, ver mi, vravel vtedy vážne a mladá žena zmĺkla.

2.

Nemala ten druh obchodu, kde visí množstvo šatstva. Ležalo po jenom kúsku na stoloch a stolčekoch, niekoľko kabátov sa vynímalo na drevených ramienkach. Všetko modely. Veci ušité po jednom-dvoch kusoch si prichádzali často obzerať a niekedy kúpiť asistentky neveľkých firiem, zapisovateľky na súdoch, ekonómky s okrúhlymi pečiatkami na audit. Všetko samostatné ženy, ktoré sa dokážu postarať o seba samy.

Blankytný kabát s veľkým golierom vytŕčal svetu na obdiv veľké porcelánové gombíky a Lucia premýšľala, či práve tento neskončí v jej skrini. Nie každú modrú obdivovala, no táto je pripomínala oblohu u nich doma. Oblohu letnú, voňavú pokosenou ďatelinou, takú, ktorá medzi vrcholcami hôr dlho nevydrží. Pohľad na tento zimný kašmírový kúsok ju preniesol k mame, sestre, k starkej, k otcovi. Schúlená do spomienok ho láskavo pohládzala pohľadom a až sa čudovala, ako ňou môže pohnúť obyčajná handra. Obyčajná blankytná handra. Golier vysoký až nad uši, dokázal by odohnať aj divoké januárové zimisko.

Zvesila kabát z vešiaka, prehodila cez seba, aby potom veľké dobové zrkadlo nakreslilo obraz elegantnej, dobre oblečenej mladej ženy. Jemné kučery upravila pod baretku rovnakej farby, a... zapozerala sa na seba.

Nepôjdem nikam! Jednoducho neodcestujem, nepresťahujem sa, nevzdám sa tohto kúska sveta, kde sa cítim tak úžasne. Nech si ide Ondrík sám! Ja mám biznis v tomto meste, rozhodla sa z ničoho nič a hneď, ešte v kabáte, volala milému.

Počkám ťa v obchode, zastav sa potom po mňa. Akože kedy!? Keď pôjdeš z kancelárie! Položila a uvedomila si, že čo ako má doma šikovného chlapa, niekedy je ako udretý mechom. Jednoducho nechápe!

Poupravovala tovar, vystrela pokrčené šatstvo, zašla dozadu do malej kuchynky a urobila si kávu. Zalievanú, riadnu, slovenskú. A... tureckú. Niekedy sa jej zdalo, že najlepšie by bolo kúpiť si predavačku. Aby mohla pokojne popíjať životabudič, aby si mohla odskočiť na toaletu. Stále jej však bolo ľúto peňazí. Chcela zarobiť čo najviac, napokon, preto aj v tejto krajine žije. Aby raz, niekedy v ďalekej budúcnosti, priniesla domov, do Štiavnice, plné vrecká peňazí.

No... možno nie práve do Štiavnice, možno by stačila aj Bratislava, dumala, aby zo života nevylúčila svojho milého, Bratislavčana Ondreja.

Nad dverami do obchodu zacengal zvonček, Lucia si odpila a pobrala sa oproti zákazníčke. Šálku s kávou nechala vzadu. Neznášala, ak v priestore so šatami cítila pach či vôňu niečoho desiatového, obedového... jedlého.

Dáma, čo vošla dnu, sa rozbehla rovno k blankytnému kabátu. Lucii zovrelo srdce a zostalo jej clivo, preclivo. Mladé žieňa, rovnako blond, avšak modrých očí, kabát kúpilo a o niekoľko minút zostalo ramienko prázdne ako hlava hlupáka.

3.

Sa niečo stalo? vtrhol do dverí čosi pred siedmou večer a cítil taký nepokoj, akoby sa mali prihodiť veci nečakané, nepríjemné... Občas mával podobné tušáky a takmer vždy dopadli podľa intuície.

Lucia práve počítala tržbu.

Nóóó... celkom fajn! Tak dnes som, Ondrík, zarobila na prenájom, na seba aj s odmenami a kompletne na všetky energie. Slušné, nie? utrúsila mimochodom, zodvihla hlavu, pozrela svojmu chlapovi rovno do očí, v ktorých sa tak často a dobrovoľne topila, aby povedala: Ja do tej Bratislavy necestujem. Nesťahujem sa. Zostávam tu a zostávam v našom byte. Pravdaže, nájomné a všetko ostatné budem platiť ja. Nech na tom nestrácaš, Ondro.

Pozrel na ňu ako na vílu, čo práve pristála na stole plnom klincov.

Počkaj, počkaj, moja. Sme sa predsa dohodli, nie? Toto sme, Lucinka, už predsa riešili! Haló! Spamätaj sa! Predáme, odcestujeme, tam kúpime, budeme podnikať, zbohatneme! snažil sa vravieť pokojným hlasom.

Áno, rozumiem! Úplne ti rozumiem. Akurát sa nepripojím. Ja zostávam a ty urobíš všetko, čo si povedal. Predáš svoj biznis a tak...

Hm. A to sa ti, prosím ťa, kedy stalo? Toto? Že máš odrazu v hlave celkom niečo iné? domáhal sa vysvetlenia a pohľadom preletel po krásnom tele svojej milej. Tenučká v páse, útlučká v bokoch, nabláznené v prsiach a do toho všetkého tie vlasy a oči kreslené podľa veľkej, hnedej, chrumkavej mandle, nie najdlhšie nôžky... Bábika do postele.

Bol tu jeden, jááááj, krásne modrý kabát, a ten mi poradil. Potom ho však kúpila jedna slečna, usmiala sa čarovnejšie ako flauta plná muzicírovania.

Aha. Tak kabát! Nuž potom, Lucia, potom si sa dobre rozhodla. S takým poradcom.

Cítila, že sa niečo udeje. Tlmil hlas, tlmil pohyby. Ale doboha, ešte predtým sme sa dohodli my dvaja, nie? Tak si doriti láskavo uvedom, že nie som nijaký tajtrlík a rozhodujeme o našej budúcnosti! treskol päsťou po malom stolíku, ten sa načisto poddal. Odrazu sa zrútil so prekríženými nohami a chúlil sa ustrašený k zemi. Prepáč. Kúpim ti iný, zašomral nevrlo.

Narovnala telo. Presne, ako ju to učil tréner v posilňovni. Hlava hore, hruď vypäť, brucho stiahnuť.

Ak neprestaneš, volám políciu. Nie som tvoja manželka, nie sme na Slovensku, nebudeš ma terorizovať. Tvoj nápad považujem za scestný, vôbec nemáš predstavu, ako to v Bratislave funguje a ja riskovať nemienim. Lebo, Ondro, ty sa môžeš dozvedieť pravdu o skutočnom podnikaní na Slovensku, až keď bude neskoro. A teraz vypadni. Mám ešte prácu.

Otočil sa a zmizol skôr, ako mu stačila povedať niečo malé na povzbudenie.

4.

Túlal sa ulicami ako psík vyhodený z teplého pelieška. V duchu kuňkal, skučal, nemohol sa dostať z boľavého zovretia, ktoré mu spôsobila Lucia. Jediný človek, na ktorého sa v cudzej zemi mohol naozaj spoľahnúť.

Doteraz.

Odteraz je všetko inakšie.

Zľakla sa výzvy, a to sa mu vôbec nepáčilo. Ešte včera bolo všetko v poriadku, a dnes život rozbitý na franforce. Horšie od skleneného pohára rozplešteného na betónovej podlahe. Nevedel, čo so sebou. Znervózňovala ho červená šatka obtočená okolo krku, znervózňovala ho dlhá šnúrka na topánke... Zohol sa teda, aby ju upravil, aby sa nepotkol o vlastnú koženú botu. Prehnutý v drieku pocítil motanicu hlavy a netrvalo ani zlomok sekundy, kým sa zvalil na chodník. Tvárou na betón... Nos jeho tvrdosť nezvládol.

Pozbieral sa sám. Nerád na seba upozorňoval. Robil všetko rýchlo, a hoci s motajúcou sa hlavou, predsa len sa dostal opäť na nohy a z vrecka vybral bavlnenú vreckovku. Na tvári zacítil stekajúce pramienky teplej, červenej kvapaliny, hlava bolela ako po amputácii nosa zaživa. Bez anestetík.

Zastal pred výkladom plnom krásnych, vyobliekaných figurín, snažil sa zhliadnuť svoju tvár. Ten vyčnievajúci kúsok mäsa a kosti medzi dvomi lícami, čo bezchybne rozoznával všetky vône, pachy a smrady, sa odrazu ako kus zakrvaveného chuchvalca čudne ponevieral raz na jednej strane, potom na druhej, potácal sa ako ožran snažiaci sa nájsť cestu domov. Krv tiekla pomaly, no bez prestania.

Klasickú bielu vreckovku pritlačil na znivočený kus tváre a zamieril do nemocnice. Prekráčal iba zopár krokov, nestála ďaleko. Našťastie.

Lekári mu dokonca hrozili, že jednu noc prespí v nemocnici. Po znecitlivení takmer celej prednej časti hlavy mu doktori opravili všetko polámané, dochrámané a mladá lekárka trvala na tom, že tento stav vyžaduje pozorovanie pacienta.

Akože... prečo? nerozumel práve tomuto odbornému názoru.

Či napríklad nemáte otras mozgu. Či odrazu nenastane krvácanie.

Veď som bol na CT, všetko ste skontrolovali, vyjednával.

To áno, lenže niekedy sa veci objavia neskôr. Preto by som bola najradšej, keby ste zostali na noc v nemocnici.

Nesúhlasil. Zdalo sa mu, že po takom vážnom konflikte s Luciou si prepych ako nespať v spoločnej posteli jednoducho nemôže dovoliť. Vypýtal si teda lieky proti bolesti, pretože tú teda cítil bohato a podpísal papier, že odchádza na vlastnú žiadosť, vlastnú zodpovednosť. A keďže sa všetko odohrávalo v širšom centre mesta, dokonca sa rozhodol prepraviť sa za Luciou po vlastných. Pomaly, prechádzkovo, pridržiavajúc si ústa a nos, snažil sa vyhýbať kamienkom, nerovnostiam na chodníku. Akoby chcel šetriť podvozok, akoby kľučkoval pred výmoľmi autom.

Domov sa napokon predsa len vrátil.

A bol hlboký neskorý večer hraničiaci s nocou.

5.

Spala.

Vypnutá televízia na Ondra svojím modrým okom nežmurkla, zo spálne nevyšiel jediný lúčik svetla. Ani z tej najmenšej lampy, ktorú Lucia, ak je sama, necháva blikotať celú noc.

Tma.

V celom byte tma. Taká, akú prerážal voľakedy dávno v mladosti, keď randieval so sedemnásťročnou Jankou na Železnej. Dievča žilo s rodičmi na Pražskej ulici, v byte hneď oproti slávnemu diskdžokejovi Stívovi a Ondro sa nikdy nedozvedel prečo, no randievať chcela zásadne na Železnej studničke. Dlho do večera. Keď sa prechádzali úzkymi cestičkami pomedzi vysokánske stromy, držala ho pod krkom taká úzkosť, že takmer zošalel. Musel však vydržať, hrdinsky prejsť každým jedným randením. Napokon... preto sa vlastne aj rozišli. Železná studnička, plná tmy od širokých lúk až po ťažké, čierne oblaky, Ondra ničila. Ešte dlho predlho sa mu potom vkrádala do snov a spriadala proti jeho životu nepredstaviteľné hrôzy.

Potichu vošiel do kuchyne, najskôr sa len napil vody z vodovodu, spomenul si na tabletku proti bolesti, nuž ju zapil a vôbec mu neprekážalo, že sa nadája niečím podobným bačorine. Teplým, neodtečeným... Potom ešte opatrnejšie otvoril dvere kúpeľne, rozsvietil veľké stropné svetlo a pozrel na seba do zrkadla.

Zombie.

Dochrámaný, pozašívaný, polepený. Golier bielej košele ako po ročnom kosení trávy na okrajoch prašných ciest, šatka zrejme zostala niekde na mieste činu, lakte plášťa zodraté takmer doderava, čierne texasky uvoľnili kolenám priestor a tie zvedavo vykúkali na svet vôkol seba. Ako z dobre umytých oblokov.

Tvár dezinfikovaná litrami chemických prípravkov do rána vydrží a neumyté zuby musia vydržať tiež, dumal vystrašene. Bál sa, aby Lucia nezačula jeho myšlienky. Pomaly sa povyzliekal, ubolené telo zabalil do župana, voňavým babským mydlom vydrhol ruky, nohy nechal napospas nánosu z celého dňa a odšuchtal sa do postele.

Tam zhodil zo seba župan a natiahol sa do pyžama. Rýchlo vhupol do postele a ďakoval Lucii za nápad mať jeden veľký, spoločný paplón. Ruky, nohy, trup, hlava... to všetko potrebovalo ľudské teplo a v širokej posteli ho bolo... ajajáj!

V spánku ho nahmatala a svoju ruku zaparkovala v jeho vlasoch. Bál sa čo i len pohnúť. Ticho ležal na chrbte a pozeral do stropu. O chvíľu začali oči podnikateľa klipkať a Ondrej sa odrazu ocitol niekde na Obchodnej ulici v rodnej Bratislave. A zdalo sa mu, že počuje sám seba chrápať.