Venovanie

Venujeme našim skvelým kamarátkam vtáčiciam.

Majke Blšákovej, Emily D. Beňovej,

Evke Hraškovej, Megy Lunákovej,

Mirke Manákovej, Inézke Melichovej,

Miške Mihokovej, Kristínke Pavelkovej,

Dominike Würll a Moni Wurm.

Kristína Ježovičová, Lucia Braunová

Skrotenie nehanebnice

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Kristína Ježovičová, Lucia Braunová, 2017
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2017
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2017
Design © Marta Blehová, 2017
Jazyková úprava Sylvia Sachs
643. publikácia, 1. vydanie
ISBN-978-80-569-0016-1 (brož.)
ISBN 978-80-569-0017-8 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0018-5 (ePub)

1. kapitola

„Dobrý deň, pán Wagner,“ oslovuje ma mladá blondínka, tesne po dvadsiatke. Pracuje tu niekoľko dní a ja si ju obzerám ako kus mäsa. Musím uznať, že vyzerá naozaj chrumkavo. Zdá sa mi, že je tak trochu naivná, ale čo ma po tom? Stačí, že je pekná, vie hovoriť plynule tromi svetovými jazykmi a zvláda prácu na počítači. Keď sa nad tým tak zamyslím, nezdá sa, že by bola sprostá, veď na to, aby niekto ovládal jazyky, musí mať vyššie IQ. Hľadím do jej očí a vychutnávam si, ako si, naopak, ona užíva môj pohľad na ňu. Uvedomuje si svoju príťažlivosť. Je to zjavné a to mi imponuje ešte viac. A nielen mne. Zdurujú sa mi nohavice, preto si pred rozkrok nenápadne prikladám dokumenty, ktoré držím v ruke. Dnes ma čaká dôležité rokovanie. Cestujem do Prahy, kde celkom určite uzavriem veľký biznis.

Karol mi včera v bare, keď sme si zašli na pivo, ktoré pijem naozaj zriedkakedy, povedal, či mi je málo vlastniť sieť hotelov na Slovensku. Ak by som ho mal citovať, povedal to takto: „Načo sa, kurva, drbeš k čechúňom?“ Uznávam, nemôže to pochopiť. Pracuje ako vodič v pekárni u súkromníka, ktorý by z neho zodral aj gate, no je tam spokojný. Za ženu si vzal dievča, o ktoré by nikto neoprel ani bicykel, nieto do nej strčil vtáka, ale Karol je elita sama osebe. Manželstvo mu neprospelo. Nielenže schudol, ale začal aj viac piť. Pivová fľaška sa stala jeho vernou spoločníčkou. S chalanmi sme sa zhodli, že ak by sme mali mať doma aj my takú Ilonu, tiež by sme každý večer radšej skončili v liehu. Jediné šťastie má, že jej neurobil žiadne deti, ale čo nie je, môže byť.

„Aj vám,“ hádžem na kočku úsmev, mierim na ňu prst a čakám, že mi pripomenie svoje ctené meno. No ona sa len priblblo usmieva. Pamätám si iba to, že je zvláštne. Nie také úplne slovenské, rovnako ako to moje, odmalička s ním mám trampoty. Hoci sa ani náhodou nepodobám na babu, často si ma s nejakou mýlili a verte mi, nie je to nič príjemné, obzvlášť pre chlapa, ktorý má štedrú dávku testosterónu.

Otvárajú sa dvere a na recepciu vstupuje Karol. „Nikolka drahá,“ ponúka mi teatrálne náruč. Sexica dvíha hlavu od monitora a neunikne mi jej posmešný úškrn. Však počkaj, ukážem ti, kto je tu šéf. Predstavujem si ju nahú na mojom stole. „Zájdeš so starým kamošom na jedno?“ Hľadím na neho a vidím, že už ich má v sebe zopár.

„Starec, odchádzam do Prahy. Ako to, že nie si v robote?“

„Ten kokot ma vyrazil,“ hovorí, akoby nič. Očividne je dobre pod parou.

„Netrep.“

„Je to hajzel, však to vedia všetci, nech mu zhnijú všetky rožky,“ rozčuľuje sa. Snažím sa ho vyviesť z hotela. Tak trochu sa zaňho hanbím. Vážne sa správa ako sedliak, presne ako jeho žena. Veru, svätá pravda, že partneri sa ovplyvňujú. Ešteže tá moja je reprezentatívny kus, teda aspoň čo sa fyzickej stránky týka. Duševná dosť pokrivkáva, ale nejdem s ňou zostarnúť, tak neriešim. Viem, že mi ju všetci chalani závidia. Okrem Dušana, ten má tú svoju mačičku, po ktorej sme všetci išli, no ona mala oči iba pre neho. Párkrát som to na ňu skúšal, priznávam, nedokázal som odolať jej nevinnému pohľadu a hriešnemu telu. Vtedy som mu závidel, až kým som nestretol Tatianu. Teraz som spokojný a sem-tam nejaký úlet sa snáď neráta. Veď nejde o veľa, len pudy, nič viac. Karola tlačím preč, popritom sa otáčam k mladej recepčnej a vtedy mi napadne to jej meno. Kiara. S Karolom sa dohadujeme pred hotelom. Vysvetľujem mu, že o pol hodiny odchádzam. A on mne, že sa potrebuje ožrať s kamarátom.

„Počuj, Karči, vrátim sa o niekoľko dní, potom si vyrazíme a roztočíme to.“

„Stará ma zabije!“ takmer sa rozreve a mne je do smiechu. No keď si uvedomím vážnosť situácie, začínam ho ľutovať. Ilona doňho bude hustiť minimálne dva mesiace, a to nonstop. Je to nevydarený model stíhačky s pekne nafúknutou karosériou. Do nej by nesadol ani na mol spitý vodič. To len náš Karči nemá zdravý úsudok.

„Myslel som, že si kamarát,“ chytila ho štikútka a začal sa potácať. „A ty... ty... len ten tvoj skurvený biznis. Drbeš na kamaráta.“

„Karči, keď prídem, vyriešime to, okej?“ presviedčam ho a medzitým volám taxík. O niekoľko sekúnd pri nás zastaví sivá Fabia a ja tlačím Karola do auta. Taxikárovi diktujem adresu a podávam mu desinu. Len čo zabuchnem dvere na škodovke, zazvoní mi mobil. Vyťahujem ho z vrecka. Z displeja sa na mňa usmieva Tatiana.

„Ahoj, láska,“ zanôti, „tak som rozmýšľala, že idem s tebou do Prahy. Čo ty na to?“ nadšene sa pýta. No ja už taký paf z toho nie som. Ak sa nasáčkuje do Čiech so mnou, prekazí mi plány – a to ma značne rozlaďuje. Pokojným hlasom jej oznamujem, že to nie je možné: „Pozri, zlato, budeš sa tam nudiť. Mám niekoľko rokovaní a zbytočne by si ma rozptyľovala. Okrem toho, mám len jednu letenku.“

„Ale, kocúrik, to už je dávno vyriešené, volala som na letisko. Takto: ja pochodím Prahu, obchody a večer ti urobím skvelú masáž. A rukami to nebude,“ zachichoce sa. Za iných okolností by ma to nažhavilo, ale teraz nie. Praha je pre mňa dôležitá z niekoľkých dôvodov. Okrem veľkého biznisu, ktorý beriem ako hotovú vec, verím, že si v hlave urovnám, čo chcem. Tatiana bude rušivý element a neželaný návštevník.

„Tatiana...“

„Prisahám, že cez deň o mne nebudeš ani vedieť,“ prerušuje ma. Vtedy mi v hlave skrsne plán, ako by som to všetko mohol vyriešiť.

„Okej, ale budem chodiť vážne neskoro večer. Nebudeš zo mňa nič mať, akurát tak moju kreditku,“ schválne jej to pripomínam, pretože tú má naozaj rada, čo mi zaručí, že budem mať čistý vzduch. Len musím vybaviť jeden telefonát, skôr ako budem pri Tatiane.

„Juj, teším sa!“ skríkne a to ma uspokojuje, pretože viem, že nebude robiť problémy. Už len ten telefonát. Lúčim sa s ňou a chystám sa opäť telefonovať, ale už nie svojej priateľke. Prikladám si k uchu mobil a vtom mi do lakťa vrazí niečo tvrdé. „Au, doriti,“ zanadávam. Narazil som do stĺpa, ktorý tu stojí snáď už od praveku. Som to ale magor. Šúcham si boľavé miesto, keď si uvedomím, že na mňa hľadia dva páry očí. Jeden patrí Kiare a ten druhý, oveľa zvodnejší, ani neviem komu. Zrejme tu bola ubytovaná. Som si však istý, že včera na večierku nebola. Dozaista by som ju neprehliadol. Túžim poznať jej meno. Je taká iná. Pobavene si ma prezerá a to ma dráždi. Takým príjemným spôsobom, že mi to spôsobuje v boxerkách vzburu. Tatiana mala svoje dni a toto je následok. Stačí mi pekná tvár, sexy telo a som v koncoch.

„Dobrý deň,“ zdravím ju. Je to určite klientka a tie si treba udržať rovnako ako zvodné ženy. Niežeby som bol nejaký odborník na ženské duše, no táto diva má v očiach niečo drzé a nehanebné. Tvári sa odhodlane a jej postoj... Hrá sa na dôležitú, no to, ako sa jej chveje spodná pera, ju prezrádza. Zranené vtáčatko.

Skôr ako jej stihnem povedať niečo viac na jej strohé „dobrý deň aj vám“, ma oslovuje Kiara. Čert aby ju vzal. Práve teraz so mnou potrebuje riešiť nejakú rezervačku. Vážne je hlúpa. Už to mohla dávno vedieť sama. A vôbec, kde sa motá Mariana? Má ju predsa zaúčať. Určite do seba tlačí v kuchynke nejaký koláč.

„Pán Wagner, mohli by ste mi toto odobriť?“ Beriem jej papiere z ruky a pokladám si mobil na pult. Neznáma stojí vedľa mňa a jej vôňa mi máta všetky zmysly. Predstavujem si naozaj najhriešnejšie situácie. Snažím sa ich vytesniť z hlavy, pretože by mi mohli spôsobiť vážne problémy so sústredenosťou.

„Kiara, je to v poriadku, môžete to potvrdiť,“ oznamujem jej a vyzerá byť nadmieru spokojná. Zrejme sa cíti, akoby spravila štátnice. Zrazu si uvedomím, že neznáma berie z pultu kabelku. Následne si všimnem, že si zabudla telefón. Svoj strkám do vrecka a utekám za ňou s tým jej.

„Slečna,“ oslovujem ju, no ona si ma nevšíma alebo ma nepočuje. Dobehnem ju. Schmatnem ju za lakeť a prudko otáčam k sebe.

„No dovoľte,“ osopí sa na mňa, „nie ste trochu drzý?“

„Váš telefón,“ podávam jej telekomunikačný prostriedok. Jej tvár sa mení a zjavne sa cíti trápne. Chcem zmierniť situáciu, preto zo mňa vypadne veta, ktorej sa sám čudujem: „Odchádzam do Prahy.“

Pozerá sa na mňa ako na totálneho idiota a ja si uvedomujem, že to vyznelo, akoby mi preskočilo. „O pár dní sa vrátim. Nezašli by ste so mnou potom na kávu?“

Vypúli tie krásne oči, ktorých farbu som si nevšimol. „Prosím?“

„Kávu. Alebo večeru?“

Vychmatne mi z ruky mobil tak prudko, že takmer berie aj moju ruku.

„Debil,“ otáča sa a bez ďakujem pekne odchádza. Som v nemom úžase. V živote ma urazila jediná žena, tým, že ma odmietla a zakotvil som pri Tatiane – niežeby som ju neskonale miloval, je pre mňa akási značka či šperk. Dievčatá na seba vešajú všelijaké rárohy a muži si zaobstarávajú krásne doplnky v podobe žien. Samozrejme, okrem Karola.

A teraz tu stojím ako zmoknutý kohút a užasnuto hľadím. Krásna, ale drzá. Vyzerá ako sexy papuľnatý papagáj. Mávnem nad ňou rukou a viac ako tá odmietnutá večera ma serie to, že si dovolila odmietnuť mňa. A ešte sa tvárila ako bohyňa feministiek. Možno to je lesba. Nech je, ako chce, pozerám na náramkové hodinky a uvedomujem si, že lietadlo nepočká, preto nasadám do svojho Range Rovera a upaľujem k svojej kráske, ktorá ma vždy čaká s rozkročenou náručou.

2. kapitola

Minule sa ma niekto pýtal, či by som dokázala existovať bez palcov. Okrem toho, že evolúcia zariadila, aby sme ich používali na uchopovanie vecí, dnešný človek ich potrebuje aj na používanie telefónu. V mojom prípade nejde o obyčajné chatovanie, browsovanie či googlenie. Blogujem – a to celkom úspešne. Za necelý rok som nazbierala slušný počet sledovateľov, a preto som na seba právom pyšná. Začalo to celkom nevinne, keď mi kamoška v robote pochválila fotky v telefóne. Boli to len také random fotečky. Cvakla som sa pred líčením a po, ešte párkrát pomedzi, aby som spätne dokázala porovnať rozdiel. Ten bol teda ohromujúci.

Považujem za povinnosť vyskúšať novú kozmetiku najprv na sebe a až potom na druhých. A tí druhí sú väčšinou rodinní príslušníci a kamarátky. V práci síce používam presne určenú, šialene drahú značku, no v súkromí rada experimentujem a obľubujem rôznorodosť. Zbožňujem farby a ich odtiene. Milujem všetko krásne, voňavé. To je môj svet. Niežeby som sa tak milovala, že musím dennodenne stáť pred zrkadlom, len rovnako, ako niekoho baví piecť či štrikovať, mňa baví skrášľovať. A najradšej podčiarkujem prirodzenú krásu druhých. A jasné, že aj u seba. Patrí to k tomu.

Špúlim na seba pery v zrkadle. Tento odtieň ružovej je extra krásny, ale viac by sa hodil mojej kolegyni Alenke. Je najlepšia kaderníčka pod slnkom a poteší sa darčeku. Hádžem ho do kabelky, ktorú mám položenú na práčke. Moja Flower girl si ho zaslúži – volám ju tak, pretože každý deň má vo vlasoch iný kvet. Jej služby využívam často. Zotriem si ho a na ústa si natieram bezfarebný balzam na pery. Z času na čas mám chuť ukázať svoje pravé ja. Prehrabnem si vo vlasoch. Dnes sú rovné a svetlé blond, no keď si ma vezme do parády Ali, nespozná ma vlastná rodina. S tým majú v mojom prípade, mimochodom, problém dosť často.

Pozriem na hodinky. Predtým než sa dotrepem do práce, musím zbehnúť do hotela, aby som potvrdila rezerváciu pre priateľa z Amsterdamu. Sám si vybral jeden z najdrahších štvorhviezdičkových. Privedie aj svoju novú frajerku, takže som ho nemohla nasťahovať k našim na gauč. Nerada by som v noci počúvala, ako sa oddávajú rozkoši. A okrem toho, moja mama je síce pokroková a tak, ale na svoju sedačku nedá dopustiť. Nedovolí mi na nej držať pohár vody, nieto ešte hazardovať s telesnými tekutinami.

Vychádzam z domu. Moje nové tyrkysové lodičky klopkajú po chodníku. Dnes mi požičal ocino auto, lebo chce robiť z domu. A mama si zobrala dovču, takže ju nemusím odviezť do práce na druhý koniec mesta. Som double spoko.

Dievča na recepcii v hoteli je extra zmätené. Kráska ako hrom, hneď som si predstavila, ako ju líčim. Je však bez pamäti na čísla či mená a má prirodzený talent na chaotickosť. Fakt hrozná kombinácia. Vidno, že ju zamestnali niečie boxerky a nie rozum. Na pult kladiem telefón, v ktorom som stihla, počas zapisovania kamošovho mena, postnúť fotku úžasne voňavého krému na telo, ktorý som dnes použila prvýkrát. A je fakt božský.

„Bude to trvať ešte dlho, prosím vás? Veľmi sa ponáhľam,“ usmejem sa na ňu. Nerada by som meškala do práce.

„Musím to dať ešte overiť...“ otočí hlavu, niekoho hľadá.

Kriste, má aj slabú pozornosť. Ale bola by fajn modelka. Na mojom blogu by sa vynímala a možno by zvýšila predaje nejakej zo značiek, s ktorou najnovšie spolupracujem. Pozriem smerom k východu, presne tam, kam i ona. Apropo boxerky. Nejaký chlap sa usmieva, a hoci práve dotelefonoval, opäť si prikladá mobil k uchu a vzápätí mister biela košeľa a kravata naráža do stĺpa. Buď je taký nemožný, alebo buchnutý. Nevylučujem obe možnosti. Aj keď podľa mňa sú chlapi všetci do jedného uderení.

Prichádza k pultu a pozerá na mňa ako voda na kvetinu. Vylial by ju na mňa celú a najradšej cez určitú časť tela. Poznám ten typ zvodného pohľadu a z celej duše ho nenávidím. „Dobrý deň,“ zdraví ma, že faakt sexy posteľným hlasom. Ble.

Zo slušnosti ho odzdravím. Snažím sa tváriť normálne a nie znechutene.

Recepčná ho osloví, pán neviem aký, odobríte mi túto objednávku. Takže bude nejaký prevádzkar hotela. Hovorí nejaké dôležité bla bla bla.

Blondie za pultom vypúšťa mojím smerom tiché hotovo. Tuším je z neho namäkko, na rozdiel odo mňa. Beriem z pultu kabelku a urýchlene odchádzam.

„Slečna,“ počujem jeho hlas za chrbtom. Bože, ten je dotieravý. Zato, že je príťažlivý, si myslí, že zožral patent na balenie. Zrejme si namýšľa, že môže akúkoľvek cudziu ženu vyzliekať pohľadom a prenasledovať ju ako psychopat. Ignorancia je najlepší liek, aj keď mám obavy, že práve takéto typy superhrdinov sú nevyliečiteľné a práve ľahostajnosť zhoršuje u nich príznaky. Kráčam ďalej a počujem ďalšie „slečna“. Zrýchľovať v nových topánkach sa veľmi nedá, tak sa snažím aspoň o gracióznosť a vystretý chrbát. Nech si o mne myslí, že som namyslená krava. Mám to u riti.

Takmer zhíknem „no dovoľte“, osopím sa na naňho, keď ma schytí a zvŕta smerom k sebe. Skoro som spadla na zem. Usilujem sa nahovoriť si, že nie kvôli iskre, ktorú som pocítila cez tričko, čo mi ležérne steká z jedného pleca. Stretnú sa nám pohľady. Boha jeho, ten má mihalnice. Dlhé a vytočené. Toto je jeden z tých neodbytných prototypov, čo vedia vyrábať napätie holými rukami a praobyčajným fyziologicky potrebným žmurknutím.

„Nie ste trochu drzý?“ vyletí zo mňa. Vymaním si lakeť z jeho zovretia.

„Váš telefón,“ strká mi pod nos mobil. Premietam si predchádzajúce minúty. Zabrzdená blondie, pridanie fotky na insta, desať srdiečok za desať sekúnd. Spokojné položenie mobilu na pult. Odobrenie objednávky mistrom biela košeľa a... aha... staroružová kravata. Zrejme nemá problém so svojou sexualitou. Na recepcii vyzerala ako béžová. To bude tým umelým svetlom, skresľuje. Vzala som si z pultu kabelku a... zabudla som zobrať mobil! Moju lásku iphoňáčika, ktorého za normálnych okolností skladám z rúk, iba keď som v práci alebo spím. Aj to veľmi neochotne. Tento chlap mi pobosoroval! Je to ďalší z jeho trikov. Cítim sa mizerne.

Otvára ústa a niečo hovorí. Čože? Čo povedal? Vôbec som ho nepočúvala.

„O niekoľko dní sa vrátim. Nezašli by ste so mnou potom na kávu?“

„Prosím?“

„Kávu. Alebo večeru?“ pridá rýchlo vyšší level drzosti. Tak moment, chlapče, na pozvanie na večeru by to chcelo prehodiť viac ako len štyri vety. A to tie posledné neboli ani plnohodnotné.

Vychmatnem mu môjho elegantného bieleho iphoňáčika bez obalu. Držal ho tak hlúpo, nevyhla som sa styku s jeho rukou. Kurník šopa, určite ho celý dochytal. „Debil,“ vyjde zo mňa. Aj sama som prekvapená, čo som si dovolila.

Otáčam sa, len nech zakryjem rozpaky. Displej obtieram o rifle a mobil vkladám do priečinka v kabelke. Škoda, že nemám čas kuknúť, koľko likes pribudlo. Nie, nie, ide sa šoférovať, upozorňujem samu seba a nasadnem do auta.

V práci ma už medzi dverami čaká šéfová, ktorá tu dnes ale vôbec nemala byť. Mám neblahé tušenie, že ma tu čaká jedna z jej special VIP zákazníčok. Ali na mňa hádže grimasy. A máme po zmene účesu. Schválne som si prvé dve hodiny nikoho neobjednala a ani ona.

„Že aj prídeš,“ víta ma nevrlo.

„Dobrý deň,“ nenechám sa vyviesť z rovnováhy a kabelku si ukladám do skrinky, ktorú zamknem. Kriste, zabudla som si vybrať iphoňáčika. Obzriem sa. Šéfka mi stojí za chrbtom a ukazuje smerom k môjmu pracovisku. „Čaká ťa pani Molnárová, pohni sa.“

Zahmlí sa mi pred očami. To je tá zlatokopka! Chodí ku mne na depiláciu nôh a... tej časti v strede. Neplánovaná intímna depilácia je traumatizujúcejšia pre depilovateľa ako pre depilovaného, to je viac ako isté. Tak raz do mesiaca si v to ráno zavolá a ja ju musím zakaždým prednostne vybaviť. Zakaždým sa bojím, že z nej na mňa vyletia chlamýdie.

„Prezlečiem sa a idem.“

„Zatiaľ jej ponúknem kávu a časopis,“ hovorí moja zlatá kolegynka. Odďaľuje čas. Toto však budem musieť absolvovať.

3. kapitola

Otváram dvere na mojom byte, v ktorom so mnou už niekoľko mesiacov býva aj Tatiana. Chtiac-nechtiac sa stala súčasťou môjho staromládeneckého života. Ale nesťažujem sa. Občas niečo navarí a stane sa, že aj uprace, hoci tvrdí, že nemá veľmi čas. Musí o seba dbať. Vraj už nemá dvadsať. No neviem, či sa dvadsaťpäťročný človek zaraďuje do stredného veku, ale v tom prípade sa ja s mojou dvadsaťosmičkou zaraďujem zrejme k dôchodcom. Občas mi to Tatiana pripomína. Tvrdí, že chce umrieť v štyridsiatke, pretože neprežije, ak bude mať čo i len jednu vrásku. Keby tá vedela, že už teraz ich má niekoľko v oblasti čela. To sú tie potvory zdedené po predkoch. Ak by som jej to povedal, vyskočila by z kože, ale najskôr by zdrala mňa z tej mojej. Niekedy sa sám seba pýtam, čo s ňou vlastne robím.

No keď ju uvidím v sexy póze, okamžite poznám odpoveď. Dávame si rýchle číslo, ktoré netrvá ani päť minút. Musíme predsa stihnúť lietadlo.

„Zlato, si si istá, že chceš ísť so mnou? Bude to otrava,“ snažím sa ju presviedčať. Stále v sebe živím nádej, že si to rozmyslí.

„Kocúrik,“ pritúli sa ku mne a potiahne ma za kravatu, „akosi veľmi ma odhováraš. Začína sa mi to zdať podozrivé. No, no, no,“ hrozí mi prstom a tvári sa pritom zvodne.

Zapínam si zips na nohaviciach. „Ja len pre tvoje dobro. Ale nieže mi budeš nadávať, že som ťa nevaroval.“

Doriti!

„Neviem sa už dočkať. Pam mi hovorila, že si tam minulý víkend úžasne nakúpila. Trepala niečo aj o nejakom muzikáli, že to bol bombastický zážitok. Ale tak vieš,“ mávne rukou, „že ja na tie cirkusy nie som.“

„Divadlo.“

„Čo?“ nechápavo hľadí na mňa.

„To je divadlo, zlato. Nie cirkus.“

„Bože, ty si hrozný detailista, och,“ vzdychá a pohadzuje tmavou hrivou. „Cirkus či divadlo, je to stále len kovbojka.“

Práveže nie. Je smutné, že nerozozná umenie od gýča. Ako rád by som sa niekam zašiel kultúrne vyžiť. Lenže s Tatianou môžem ísť tak maximálne do baru alebo na módnu prehliadku a, samozrejme, do postele. A len tam mám zaručený zážitok. Mám to ja život. Občas plytký, no občas vzrušujúci. Hlavne v biznise.

Sedíme v lietadle. Tatiana sa neustále obzerá v zrkadle. Špúli pery a tvári sa, akoby si robila selfie. Netrvá dlho, nakloní sa ku mne, pred rypák mi strká mobil, kde mám možnosť uvidieť vlastný otrávený ksicht a vysmiatu naštartovanú Tatianu. Je mi jasné, že onedlho budeme na instagrame. Už to neriešim. Zakázal som jej to x-krát, no nemám síl bojovať s jej túžbou pretŕčať sa v každom zadku. Aspoň z niečoho má radosť. Keď nás cvakne asi tristoosemdesiatdvakrát, oprie sa o sedadlo a ponorí sa do fotiek. Musí vybrať tie najlepšie.

„Nezabudni si vypnúť telefón,“ upozorňujem ju, a pritom siahnem do vrecka, aby som urobil to isté. Vyčítavo na mňa pozrie. „Tak si daj režim lietadlo.“ Zisťujem, že ho mám vybitý. V duchu si ponadávam. Mám ho druhý deň, pretože ten predošlý som prepláchol vo vani a už to, chudák, nerozdýchal. Druhý deň a už je baterka K.O.? To bude zrejme tou wifinou a telefonátmi s obchodnými partnermi. Robím si pohodlie a pomaly zaspávam.

Zobúdzam sa, až keď pristávame. Prvé, čo vidím, je príťažlivá letuška, ktorá mi venuje široký úsmev. Dal by som si povedať, zlato, hovorím jej v duchu. Potom sa pozriem na ľavú stranu a tam už Tatiana špúli pery do zrkadla. Neustále sa upravuje. Je to jej najobľúbenejší šport. Ak sa raz zaradí k olympijským hrám, určite to vyhrá.

„Zájdeme na obed?“ navrhne.

„Rád by som sa vybalil a nabil si túto kraksňu,“ ukazujem jej telefón.

„Som hladná,“ zafňuká a ja sa vzdávam.

„Okej.“ To som si mohol hneď myslieť, že s ňou budú len starosti ako s malým šteňaťom. „Ale najskôr ideme do hotela, odložíme batožinu a najeme sa v reštaurácii, ktorá patrí k hotelu.“ Tatiana vzorne prikyvuje.

„Určite nám naservírujú úžasné jedlo, veď to je tvoj hotel.“

„Ešte nie je, idem si ho iba obzrieť a prerokovať určité záležitosti, ktorými tvoju peknú makovičku nebudem zaťažovať. Okej?“

„Nerozprávaj sa so mnou ako s dementnou, Nikolka,“ pozrie oduto a mne sa chce pri pohľade na ňu smiať, no zároveň ma oslovením nahnevala. „Mám vysokú školu, ak by si zabudol,“ pripomína mi. Veru, keby to nepovedala, v živote by mi také sci-fi nenapadlo. „Viem, že ho ešte nevlastníš, ale to je pre teba hračka, nie?“

„Okej,“ vzdávam sa. „Zrejme nechápem tvoj humor.“

„To teda nechápeš.“

Po výdatnom obede prichádzame do luxusného apartmánu. Prvé, čo urobím, je, že siahnem po nabíjačke, aby som tam napichol môj mobil. Sledujem Tatianu, ako si krvopotne vybaľuje tie svoje rárohy a handry. Zastavuje sa mi rozum nad množstvom tých jej životne dôležitých pomôcok.

„Prišli sme sem max na tri dni, Tatiana. Vari si sa rozhodla, že tu zostaneš bývať?“

„Kocúrik,“ zanôti a približuje sa ku mne, „večer budeš mať iný názor. Počkaj, keď ma uvidíš v mojej novej sexy...“

„Prídem až v noci,“ zastavujem ju.

„Čože?“ vypúli na mňa oči a ja cítim prichádzajúci, nie tak celkom bežný príval emócií.

„Žartujem.“ Jej tvár sa razom mení a šokujúci výraz vystrieda hollywoodsky úsmev.

„Nikolka, ty si taká potvorka.“

„Urobíš pre mňa niečo?“ zavrčím a chytím jej zápästia.

„Au,“ šúcha si kožu.

„Nehovor mi Nikolka.“

„Dobre,“ hľadí na mňa ako teľa. Na svoje meno som si zvykol, ak mi ho nepripomína Karol alebo moja partnerka, ktorá ma niekedy naozaj rada dráždi, no nie práve v tom pozitívnom zmysle slova.

„Si nejaký precitlivený, nie?“

„A ty nejaká znudená. Už som ťa x-krát prosil, aby si si odpustila ten sarkazmus, ale niekedy mám pocit, že by si bez neho uhynula.“

„Prepáč,“ zalíška sa mi. „Vieš, že ťa milujem.“

„Okej.“

„Okej?“ vybafne. Apaticky pozriem na ňu a začínam sa venovať telefónu. „Povieš mi iba okej?“

„Yes, da, igen, jo... Stačí?“

„Blbec,“ hádže do mňa vankúše, ktoré uchmatla z postele.

„Teší ma, Wagner.“ Nechápavo na mňa hľadí a mne sa chce vážne smiať. V takýchto chvíľach si hovorím, čo s ňou robím a kto z nás je menej rozumný. S trpkosťou zisťujem, že zrejme ja. Vlastná frajerka mi niekedy pripadá ako z iného sveta a hlúpučká, no vláčim sa s ňou. Ale čo mám robiť, keď je pre môj osobný život dôležitý práve sex, ktorý je s Tatianou dokonalý. Proste nič viac k spokojnosti nepotrebujem. A potom sú tu moje hotely, pre ktoré dýcham. Povrchné? Možno, ale mňa to napĺňa. Niekto prázdnotu zapíja alebo spestruje drogami, no ja si ju kompenzujem prácou.

Zapínam prístroj a čakám, kým sa mi objaví obrazovka. No namiesto pinkódu odo mňa vyžaduje akési heslo. Premýšľam, či som si takú službu zadovážil, ale na nič také si nespomínam.

„Zlato? Hrala si sa mi s mobilom?“

„Ja?“ chytí sa hrude a tvári sa, ako by som ju obvinil z teroristického útoku.

„Zabudni na to,“ mávnem rukou. Skúšam niekoľko slov, no ani jedno nie je úspešné. Začínam byť značne nervózny.

„Kocúrik, čo sa deje?“ priblíži sa zozadu ku mne a ruku mi strká do nohavíc. Chytám jej zápästie a vyťahujem ho.

„No tak,“ zapradie.

„Musím si zapnúť mobil, čakám hovory,“ oznamujem jej ako neposlušnému decku.

„Si hrozný.“

„Povedala si, že mi nebudeš robiť problémy, no ešte sme len prišli a už tu vytváraš scény.“

„Ale čo tu mám robiť?“ zagáni. Vyťahujem kreditku a podávam jej ju. Na tvári sa jej objavuje úsmev, ktorý jej každú chvíľu pretrhne tváričku na polovicu. Pri tomto výjave si spomínam na poviedku od môjho obľúbeného autora, kráľa hororu, rýchlo tú myšlienku odkladám, pretože je maximálne nevhodná.

„Mohla si hneď povedať, že len toľko ti stačí k detskej radosti.“

„Vieš, že ťa milujem,“ špúli na mňa pery a ja sa tvárim, že ma to vyvádza z miery. Moju reakciu zle chápe, a preto sa opäť na mňa vrhá.

„Zlato,“ zastavujem ju roztvorenými dlaňami. „Vážne nemôžem, musím si to vybaviť. Večer ťa vezmem niekam na večeru, čo ty na to?“

„Si dokonalý,“ posiela mi vzdušný bozk. Zdá sa mi, že to už preháňa. Cítim sa ako v lacnom filme plnom lepkavých scén.

Tatiana odišla a mne sa ani po dvadsiatich minútach nepodarilo odblokovať tú kraksňu. Preto odchádzam do najbližšieho elektra, kde si kupujem telefón.

Spokojný, že budem opäť v spojení so svetom, vsúvam simkartu na príslušné miesto. Zapínam telefón a čakám. Po vyzvaní na zadanie pinkódu píšem 1543. Telefón mi oznamuje, že som napísal kravinu. Tak to skúšam znovu, na tretíkrát ma systém blokuje.

„Doriti,“ rozčuľujem sa. Je to v riti, ale v totálnej. Na tej simke mám všetky dôležité kontakty a hlavne ten najdôležitejší. Pracovné schôdzky mám až zajtra, tak dúfam, že to dovtedy vyriešim. Je mi jasné, že dnešné stretnutie musím zrušiť, preto prvé, čo robím, keď prídem do hotela, je, že sa prihlasujem na prenosný počítač a píšem dôležitý email. Pevne dúfam, že si to adresát prečíta. Rovnako píšem správu aj obchodnému partnerovi, aby vedel, že ma zastihne iba na emailovej adrese.

Večer oznamujem Tatiane, ako sa veci majú.

„Poznám jedného chalana, ktorý pozná iného chalana a myslím, že by ti s tým vedel pomôcť.“

„Áno? A čo za to bude chcieť?“

„Možno nič.“

„No nič ako nič. Toto telo,“ približujem sa k nej a bozkávam ju, „je iba moje.“

„Ty žiarlivec. Je to bývalý spolužiak zo strednej,“ oznamuje mi. Hrám sa s ňou na mačku a myš, mám rád túto hru a baví ma v nej vyvolávať pocit dôležitosti, vtedy je v posteľových hrách neporaziteľná. A ja po celom dni po ničom inom nebažím. Za odmenu som nútený ju vziať na večeru. Hoci by som radšej spal, nemôžem jej to urobiť. Vzala si niekoľko šiat, ktoré musí na svojom tele vystriedať.

Večeriame v tichosti. Nemám chuť rozprávať, som naozaj vyčerpaný a dúfam, že každú chvíľu navrhne, aby sme išli do izby.

„Som tehotná,“ vypadne z nej celkom prirodzene, akoby mi oznamovala, že začalo pršať. Prestávam prežúvať a horko preglgnem sústo. Hľadím na ňu ako teľa a premýšľam, či som dobre počul. Bez toho, žeby som ju o to žiadal, mi to zopakuje.

„Si si istá?“

„Áno.“

„Ako sa to stalo?“ dávam jej nezmyselnú otázku.

„No ako asi? Chceš to polopatisticky alebo vo veršoch? Prišli Marťania v jednu hlbokú noc a...“

„Zadrž,“ prikazujem jej. „To bola rečnícka otázka.“

„Aha.“

„Myslel som, že berieš antikoncepciu.“

„Sám vieš, že to nie je stopercentná ochrana,“ vysvetľuje mi. „Čo teraz?“ pýta sa.

„No nič. Budeme mať dieťa,“ poviem a sám tomu neverím. Niežeby som nechcel mať v budúcnosti deti, ale nikdy som si nepredstavoval, že práve s ňou. Vzťah, sex a večere, okej, ale spoločný život? V tomto šoku prichádza ďalší, ktorý ma načisto položí k zemi.

„Ahoj, láska,“ prihovorí sa mi plavovláska. Ťažko preglgnem a najradšej by som sa videl v konskom zadku.

„To čo má znamenať?“ hnevá sa Tatiana.

„Kto to je?“ pýta sa mladá žena, s ktorou som sa dnes mal stretnúť.

„Zlato,“ oslovujem Tatianu, matku môjho budúceho dieťaťa, „toto je Baruna Pavlovská, obchodná partnerka,“ pozerám prosebne na Barunu a dúfam, že mi tu nevyvolá scénu.

Barunka je majiteľka francúzskej reštaurácie v centre Prahy, stretli sme sa náhodne pred tromi rokmi (po dlhšej dobe) a vždy, keď som prišiel do Prahy, alebo ona do Bratislavy, spestrili sme si chvíľky. Dnes som jej písal email, zrejme ho nedostala.

„O čo ti ide?“ osopí sa na mňa moja milenka. „Tak preto ten email? Vraj neodkladné záležitosti. Slečna,“ pozrie na Táňu, „spávate s ním?“

„No dovoľte,“ prudko sa postaví a zhadzuje stoličku. Niekoľko ľudí sa otáča. Hanbím sa ako pes. „Som jeho priateľka a čakáme spolu dieťa. Ale kto ste vy?“

Koniec ukážky