Ľubomír Jančok

Iná ale stále blízka 

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ľubomír Jančok, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover & Layout © Marenčin Media, 2015
Jazyková úprava Sylvia Sachs
481. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-501-8 (brož.)
ISBN 978-80-8114-502-5 (ePub)

Prologue

Na cestách hľadám skôr smäd ako krčmu

slovenský študent svetu

Na cestách hľadám seba

francúzsky študent svetu

Madame Basch vošla do sály plnej študentov ráznym, ale zároveň ladným krokom. Poobzerala sa, akoby si chcela zapamätať každú jednu tvár, ktorá sa na ňu dychtivo dívala, a až potom začala prednášať.

„Mesdemoiselles, messieurs, je mi cťou privítať vás na prednáške o Lamartinovi a jeho cestách na Blízkom východe a potom vám naša mladá doktorandka Amélie predstaví jeho poéziu v prvých rokoch tvorby...“

Madame Basch rozprávala tak zanietene, tak detailne, akoby s Lamartinom žila a Samuel Komňacký tam sedel ako prilepený. Ani sa nepohol, aby mu neuniklo žiadne slovo. Bol ohúrený! Nielen z prednášky, ale aj z Madame Basch.

Fuu, to sú vlohy, to je decentnosť! vravel si. Červené pery, málo make-upu, čierne pančuchy, čierne šaty, dlhé vlasy... A teraz sa sústreď!

***

Potom však prišla mladá doktorandka Amélie a to už bola iná káva. To bolo priam utrpenie! Asi ako presadnúť z Porsche do Fabie. Celkom iný výkon! A tak si Samuel začal viac všímať dievča, ktoré sedelo vedľa neho a ktoré vyzeralo ako Carla Bruni.

Dievča si robilo poznámky do zošita, nie do počítača ako väčšina študentov, čo ho dosť udivilo, a tak neodolal a opýtal sa:

„Radšej píšeš rukou ako do kompu?“

„Oui, i môj papa tak píše. Stará škola,“ odpovedala, ale ani sa neho nepozrela a písala ďalej.

„Obdivuhodné... Vieš, ja som prišiel do Paríža len nedávno, zo Slovenska, nevyznám sa tu ešte... Volám sa Samuel,“ povedal a čakal. Dievča dopísalo vetu, až potom na sekundu zdvihlo k nemu oči.

„Mathilde,“ predstavila sa a znova sklonila hlavu k zošitu.

Mathilde bola jednou z dvadsiatich študentiek prestížneho inštitútu zameraného na umenie. Prijali ju na prvýkrát. Jemnocit sršiaci z jej tváre presne odrážal požiadavky školy: pokora, prísnosť k sebe, puntičkárstvo a trpezlivosť. Jej škola mala jednu z adries práve na Rue Vivienne v druhom parížskom obvode. Balzacova bašta. Bašta toho literárneho galejníka. Ale Mathilde prišla sem-tam na Sorbonne, kde milovala prednášky literátov, filozofov, sociológov. Ako sa pripravujú dostihové kone v boxoch neďaleko Eiffelovky na poliach Longschampských, tak i ona sa pripravovala na svoje preteky – prednášky Sophie Basch o Lamartinovi a Pierre Glaudes o Balzacovi – ich láske k literatúre, politike či umeniu.

***

Samuel sa rozhliadol navôkol – typické – všetci píšu. Ak si pri prednáškach nepíšete, majú vás za de... za deža, za imbecila. Načo tam potom ste? Tak si píšu všetci. Jedni do počítača, a tí tradiční – najmä slečny – mesdemoiselles – perom. Tak ako Mathilde.

Samuel sa díval na jej profil, oslnivo krásny profil, a urputne uvažoval, ako pokračovať v konverzácii. Rátal do šesť a napokon z neho prostoducho, zato odvážne, vyletelo: „A nešla by si so mnou niekedy na kávu?“

Mathilde prekvapene zdvihla hlavu a premerala si Samuela zvedavým pohľadom. Čakal, že Mathilde bude jeho drzosťou pohoršená a ani by sa nečudoval. Vyletel na ňu ako taký hlupák, ale pri pohľade na ňu celkom stratil rozum.

„Oui, prečo nie?“ usmiala sa a Samuel bol taký natešený, ako keby mu povedala oui pred oltárom. I keď už vedel, že Parížanky sú ako váza z Louvru – musí sa s nimi opatrne.

***

Samuel sa spokojne započúval do prednášky, profesorka išla ako píla:

„Lamartine ako básnik, diplomat, politik bol v podstate – tichý revolucionár vo veršoch. Kopíruje obraz, maľuje, čo vidí, drží sa pravidiel. Je génius od prírody, virtuóz, všetko je len v tom, čo vie spraviť cez mozog. Preto označí devätnáste storočie za totálne antipoetické – poézia je materialistická, bez duše, verše nie sú o bytí, len sa chcú páčiť...“

Profesorka dvíhala a znižovala tón hlasu, zvýrazňovala, prednáška v jej podaní znela priam ako dobrodružný príbeh. Trvala vyše hodiny dvadsať minút – fenomenálny výkon. A na záver udrela prvou strofou z jeho básne, úryvkom, ktorý preťal i to – už dominujúce – ticho. Pripomenula tak Samuelovi osudy a tlak vyvíjaný na mladých Slovákov:

Le lac (Jazero)

Ainsi, toujours poussés vers de nouveaux rivages,

Dans la nuit éternelle emportés sans retour,

Ne pourrons-nous jamais sur l’océan des âges

Jeter l’ancre un seul jour...

Sme stále, jednostaj, vždy k novým brehom hnaní,

skadiaľ niet návratu, kde mizne všetko svit,

Či nebudeme môcť, ó vekov oceány,

len na deň zakotviť...

Nádvorie cti na Sorbonne

Samuel uvidel najprv skupinku mladých umelcov a ich rozložené stojany, plachty a rebríky. Niektorí mali špeciálne okuliare a boli prilepení k maľbe, ktorú reštaurovali. Pohľadom hľadal Mathilde, keďže si sľúbili un café. Uzrel ju a podišiel k nej. Mathilde bola totiž nielen študentkou na Národnom inštitúte kultúrneho dedičstva, ale i študentkou literatúry na Sorbonne, To mu prezradila, keď odchádzali z prednášky a pozvala ho sem, aby sa prišiel pozrieť na jej prácu, čo on, samozrejme, s veľkým nadšením prijal.

„Salut Mathilde, ako sa máš?“

„Salut Samuel, dobre, ďakujem. Tak voilà, naše dielo, ktoré práve reštaurujeme,“ ukázala rukou pred seba. Samuel hodil rýchly pohľad na dielo, ale potom svoj pohľad vrátil k Mathilde. Toto dielo, dokonalé a navyše živé dielo, ho zaujímalo predsa len trocha viac. Díval sa na ňu, ako umelec hľadí na originál.

„Tie okuliare ti pristanú. Chanel?“ opýtal sa s úsmevom.

„Haha, to sme vyfasovali v našej dielni.“ Rozveselil ju. „Zväčšujú malé detaily na stene, ja ich, ako vidíš, týmito špeciálnymi ceruzkami reštaurujem,“ povedala a otočila sa na staršiu ženu, ktorá pri nich zvedavo zastala. „Madame, to je Samuel, spolužiak z prednášok, tu na Sorbonne.“

„Zaujímate sa o maľbu?“ spýtala sa žena a skúmavo si ho premerala.

„Tu na Sorbonne mám skôr históriu, filozofiu a trochu marketing. Picassa a Dalího veľmi nehľadám, nepúšťajú ma k obrazu. Držia si ma na meter, ako Dante v literatúre. Avšak Cézanne, Monet a vôbec impresionisti, ma fascinujú – pustia ma do obrazu.“

„Takže Dante vám je blízky!“ zádumčivo dodala. „U nás je láska k obrazu tu a teraz. U Danteho mi prekáža jeho láska. Tá je vždy v budúcnosti, alebo nie je vôbec.“

„Áno, to je ten jeho známy diktát lásky. Ak nie je budúca, neexistuje,“ súhlasil Samuel.

„Oui... Prepáčte, mám málo času, rada som vás spoznala,“ zrejme pochopila, že Mathilde si so Samuelom majú čo povedať a vzdialila sa k iným študentom.

Samuel sa zadíval na Mathildine jemné, bezpochyby aj šikovné ruky, ale v mysli už hľadal ďalší dôvod na stretnutie. A našiel ho asi príliš rýchlo.

„Mathilde, mám na teba jednu prosbu, môžem?“

„Počúvam,“ usmiala sa.

„Mohla by si mi niekedy vysvetliť stálu expozíciu v Múzeu Euègna Delacroix?“

„Prosím?! Ty si teda odvážny!“ pozrela sa na neho prísne.

„Naozaj? Prepáč, ak som vyslovil niečo nevhodné, nechcel som... myslel som,“ koktal a v duchu si nadával, že všetko pokašľal hneď v úvode. Asi nemal ísť na ňu tak hrr, ako bol zvyknutý doma na Slovensku.

„No, už len to, že si ma oslovil na prednáške, bol odvážny krok. A teraz...“

„Vážne? Prepáč, nevedel som, u nás na Slovensku, je to bežné!“

„Tu v Paríži sa to nerobí. Je to vnímané agresívne. Kto sa nepozná v tomto kultivovanom prostredí, neoslovuje neznámych. Parížan by to nikdy nespravil,“ vysvetlila mu Mathilde.

„Ale to je hrozné! Všetci v sále sedíme a nikto sa s nikým nebaví. Rozumiem, počúvame profesorku. Ale v pauzách nič, ticho!“

„Veru tak... A vieš, že práve vzniká aplikácia na zoznamky v rámci univerzity i iných biznis škôl? Aby sa tam nedostali iní a zoznamovali sa len tí v rámci jednej budovy, školy.“

„To fakt?“

„Oui.“

„Divné. U nás sme priamočiari a naše ženy to dokonca i oceňujú. Do piatich minút poznáš školu, plat, zamestnávateľa, prácu, rodičov,“ povedal Samuel. „Pohľady na uliciach sú hltavé, ale na Slovensku sa máme čím kochať,“ dodal a pousmial sa.

„Nikdy som tam nebola. U nás, ak si priamy, si vulgárny. Všimni si, žiadny muž nemá šancu, aby sa mu pohľad prekrížil s mojím. V metre pozerám cez okno a keď čakám pri Opere na kamarátku, tak sa tvárim, že telefonujem.“

Samuel sa na chvíľu zamyslel.

„Vieš, Mathilde, jeden francúzsky atašé mi pred odchodom do Paríža povedal: Samuel, čo si u nás nevypýtaš, nedostaneš. Klop a bude ti otvorené. Síce ti povedia, že nemajú, ale pošlú ťa k ďalším dverám.“

„Oui, múdro ti povedal.“

„Merci, Mathilde,“ zadíval sa na ňu, ale ona svoje oči odvrátila a pokračovala v práci. „Takže... uvidíme sa?“ opýtal sa neisto.

„Vo štvrtok mám čas. Môžeme ísť spolu do toho múzea,“ povedala a Samuel takmer podskočil od radosti.

„Teším sa, už aby bol štvrtok,“ povedal a až potom si uvedomil, že zase zle. Nesmie tak dávať najavo svoje pocity. V Paríži nie!

„Ešte k tým citom a francúzskym hrám... Ak ťa tieto veci zaujímajú, Samuel, môžeme ísť na prednášku Claude Habibovej. Skvelá profesorka tiež na Sorbonne. Aj tak som tam plánovala ísť, lebo ona rada spája umenie, literatúru a modernosť.“

„Magnifique. Ale najskôr to musée Delacroix, dobre?“

„V poriadku. Štvrtok o tretej?“

„Budem tam,“ povedal Samuel s ťažko skrývaným nadšením.

Práve prechádzal Monsieur Peyre, hlavný správca Sorbonny, ktorý je ako passe-partout v pevnosti Boyard – má kľúče od každej miestnosti a tiež zastupiteľskú moc.

„Bonjour Monsieur Peyre,“ pozdravil Samuel.

„Bonjour i vám.“

„Vy ste ako encyklopédia, tu s mademoiselle už poznáme obrazy, ale mohli by ste nám vysvetliť tie slnečné hodiny oproti?“ poprosil ho Samuel.

„Ale iste,“ usmial sa a začal ochotne vysvetľovať: „Fébus, grécky Apolón, ťahá koč k nebesám. Pre Grékov a Rimanov je to boh svetla, dňa a inteligencie. Takže ste na dobrom mieste,“ uistil nás a tiež zahral marketingovú kartu. Je tiež ochrancom umenia. Žiadna bohyňa mu vraj neodolala, disponoval pustošivým šarmom. Držte sa!“

„Ach, mať jeho vlastnosti!“ vzdychol si Samuel.

„Ak chcete, na piatok sa nám uvoľnili dve miesta. Príďte!“

„Mathilde, súhlasíš?“

„Oui,“ prikývla.

„Monsieur, veľké merci. Už zajtra? A o koľkej presne?“

„Oui, o tretej, potom až o mesiac.“

„Tešíme sa!“

Stretnutie v Maison Eugène Delacroix

Samuel prišiel typickým parížskym bicyklom Velib. Už si začal vyčítať, že mešká, ale potom si spomenul, čo mu vravel jeden kamarát. Že prísť načas v Paríži je takmer neslušné. Mathilde sa zjavila o desať minút. Celá v čiernom, obviazaná šálom dekorovaným kvetinami na spôsob Japonca Kenza. A tak rafinovane viazaný, že okrem Parížaniek to nikto nevie zopakovať. Dala mu cmuk na jedno líce a cmuk na druhé. Iba dvakrát. Mimo Paríža sa môže i tri, či štyrikrát.

„Rád ťa opäť vidím, Mathilde,“ usmieval sa Samuel. „Merci, že si prišla. Si pripravená?“

„Áno, ale aj tak odporúčam profesionálnu sprievodkyňu, vie trikrát viac ako ja,“ povedala Mathilde. „Aha, už aj prichádza!“

Samuel odlepil oči od Mathilde a pozrel sa smerom, ktorý naznačila. Zbadal mladú ženu, ktorá sa už z diaľky usmievala.

„Vitajte, volám sa Emmanuelle, je mi cťou vás dnes sprevádzať,“ povedala zvonivým hlasom. „Nech sa páči, poďte, prosím, za mnou...“

Prešli niekoľko metrov, Emmanuelle začala s výkladom, ale Samuel sa viac díval na Mathilde, čo bol ňou taký uchvátený. Nemohol si pomôcť. Slová sprievodkyne síce vnímal, ale v tejto chvíli si ich nedokázal zapamätať. Myseľ mu stále zabiehala k Mathilde a k tomu, či má u nej šancu, či nie.

„Eugène Delacroix bol z bohatej a kultivovanej rodiny. Jeho otec odhlasoval popravu kráľa...“ zachytil Samuel slová sprievodkyne. „K jeho citovému životu ešte prídeme, bol zaujímavý i komplikovaný,“ podotkla typicky à la parisienne a Samuel si pomyslel, že jeho citový život zrejme čaká to isté.

„Slovo intéressant, zaujímavý a komplikovaný – compliqué sú tu obľúbené slová,“ pošepkala mu Mathilde. „Prvé je najpokryteckejšie, ak za ním nenasledujú argumenty, a druhé zas znamená, že vec je v podstate jednoduchá, len jej obsah môže byť pre niektoré uši nepríjemný.“

Samuel sa díval na jej zmyselné ústa a už aj oľutoval, že sprievodkyňu nerobí ona – Mathilde. To by bol iný zážitok!

„... Dovoľte mi pripomenúť, že Delacroix sa stretol i s George Sandovou. Písali si listy, v ktorých ho ona informovala o stave jej priateľa Chopina. Delacroix ho obdivoval...“ pokračovala Emmanuelle, až napokon prešli k najpodstatnejším skvostom.

„Vzácni návštevníci, a práve v tomto kostole Saint-Sulpice bol Delacroix poverený maľbou kaplnky. Tu si zas všimnite silu, ktorá emanuje z obrazu. Je to Mirabeau vo Versailles a zachytenie jeho známeho: Sme tu z vôle ľudu a odídeme iba pomocou bajonetov. Na druhej strane, je môj obľúbený obraz a nepochybujem o tom, že zasiahne i vaše duše. Špeciálne oči, lebo ide o typickú hru kontrastov farieb, na spôsob clair-obscur u Rembrandta. Napokon, Delacroix robil i kópie Rubensa a Rembrandta.“

„Prepáčte, mal preferované žánre?“ spýtal sa jeden z návštevníkov.

„Viete, v čom spočívala typická klasická metóda? Máte vyššie a nižšie žánre. K vyšším patrí história, náboženské témy. K tým nižším zas témy skôr ľudové. Delacroix i svojou výchovou, prostredím a inšpiráciu patril do prvej kategórie,“ vysvetlila mu sprievodkyňa a pokračovala: „A to je on, vzácni návštevníci. Taký silný a emotívny obraz. Smrť Sardanopola. Ide o príbeh od lorda Byrona. Kráľ Ninime, deviate storočie pred Kristom, zažil prevrat, a tak žiada, aby všetko zničili, i jeho konkubíny. Farby sa tu zrážajú a my nevieme, odkiaľ tie postavy vychádzajú. Škandalóznym je ten ťah, kde my v podstate nevieme, či sú šťastné, alebo nie.

„To je nadčasové!“ vyhŕkol ďalší z návštevníkov. „Ani dnes moderný človek nevie dať najavo svoje nadšenie, radosť, lásku, ktorá by nakazila ostatných. Minule som v krematóriu pochovával svojho priateľa a bol tam nápis: Človek sa v živote musí pre niečo zapáliť, lebo tu už môže byť neskoro.“

Viacerým padla sánka, stíchli.

„Merci za vašu poznámku. Je to, prirodzene, otázka interpretácie,“ slušne, až noblesne podotkla Emmanuelle. „A tu sa, milí priatelia, naša návšteva končí, ak máte ďalšie otázky, neváhajte sa opýtať. Prajem vám pekný deň!“

***

Výklad trval vyše hodiny a Samuelova túžba po poznaní bola ukojená. Tá iná túžba, túžba po Mathilde, zostávala zatiaľ v rovine nádeje.

„Páčilo sa ti?“ opýtala sa Mathilde a Samuel mal najväčšiu chuť povedať: Áno, ale ty si sa mi páčila oveľa viac.

Namiesto toho však povedal:

„Všetko bolo absolútne úžasné. A navyše – to vzrušujúce meno Emmanuelle,“ neodpustil si poznámku, hoci riskoval, že Mathilde ho zase zvozí, alebo ju privedie do rozpakov.

„Emanuelle?“ zdvihla obočie Mathilde.

„U nás, počas komunizmu, ten film koloval od rodiny k rodine, erotický thriller.“

„Ahaa, už viem. So Silviou Kristel.“

„No vidíš, poznáš ho i ty. Nemusím sa červenať,“ pousmial sa.

„U nás v Paríži to je normálny film,“ povedala Mathilde, prekvapivo bez zahanbenia. „Tu je erotika a nahota veľký a krásny žáner, nábeh na veľkú literatúru. A v Paríži ten film lámal rekordy. Na Emanuelle sa chodilo tak, ako sa vystupuje na Sacré-Coeur či Tour Eiffel. Odvtedy už prútené kreslo nie je prúteným kreslom!“

„Nerozumiem!“

„Pozri na bary Bobov, tých buržuj-bohémov, trčia z kresla prúty. Úmyselne, négligé-travaillé, zanedbano-prepracované kreslo Emanuely.“

„To jej bolo náhodou vycibrené, nič tam netrčalo,“ spomenul si Samuel.

„Hm, takže u vás je film vnímaný ako soft-porno? A u nás ako sociologický zvrat, nuansa v chápaní vlastného tela, hedonistická oslava. Oslava až taká, že dáva odpoveď na otázku, kde je raj.“

„Raj? To ma zaujíma, kde je raj?“ na to bol Samuel skutočne zvedavý.

„Raj – oslava ľudstva a krása – je na dosah.“

„Hm, tvoja interpretácia by u nás neprešla,“ poznamenal zamyslene. „Je príliš rafinovaná, veľa finesy. Mysleli by sme si, že nehovoríme o tom istom filme. U nás si posúvali kazety s filmom Emanuela medzi sebou aj adolescenti. Ten, kto ju mal, bol kráľ. Pozrel, kým rodičia neboli doma a v tichosti vrátil.“

„Malo to svoje čaro, však?“

„Áno, dnes si deti kliknú na webe, a nemusia chodiť ani na erotické stránky pornoizáciu vidia priamo v tlači.“

„Presne tak, prešli sme z intimity do extimity,“ povedala Mathilde.

„Čoho?“

„L’extimité. Odhaľovania sa. Marais hovorí Ľudovítovi XIII, ktorého vidíš v Troch Mušketieroch: Výsosť, sú dve veci vo vašej funkcii, na ktoré by som si nikdy nezvykol. Jesť sám a močiť v spoločnosti. Keby vedel, že časy sa zvrátia. Dnes sa rád vyprázdnite v spoločnosti, či už doslova, alebo v televízii a v knihách. A zas na strávenie jedla zostanete neraz sám, opustený.“

„Nádherný obraz, Mathilde. Isté je, že u nás to nebola Amor intellectualis – duševná láska. U nás sa Emanuela uchopila skôr cez telesnosť,“ vysvetľoval Samuel.

„Ale na Slovensku nie ste hlúpi. Múdro uvažujete. Čo sa spieva v refréne, v tom pamätnom refréne? Mélodie d’amour chantait le cœur d’Emmanuelle... Melódiu lásky spievalo srdce Emanuely... a tak ďalej a potom najmä: Lásku cez srdce, o tej si snívala, lásku cez telo, tú si našla.

„Ach, nádherné! Po návrate na Slovensko musím vyhľadať tú kazetu.“

„Už sa budeš na Emanuelu možno pozerať inak. Chudera herečka už odišla na druhý svet, vo veku, myslím, šesťdesiat rokov... Oh là là, už je pol šiestej. Našim som sľúbila, že prídem do šiestej,” spamätala sa Mathilde. Čas jej pri tomto slovenskom chalanovi ubehol ako voda. Vcelku príjemný čas, musela uznať.

„Škoda, Mathilde, je mi s tebou tak príjemne,“ povedal Samuel. Opäť sa nevyhol úprimnosti. Ale potom si pomyslel: A je to vôbec nutné? Správať sa inak, podľa francúzskych móresov?