Motto

„Kiež príde čas, kiež príde čas

a srdce vzplanie láskou zas.“

(Arthur Rimbaud: Pieseň najvyššej veže)

Rút Lichnerová

Hostina 

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Rút Lichnerová 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Giuseppe Natale, 2015
Design © Marta Blehová, 2015
Jazyková úprava Mária Caganová
472. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-492-9 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-491-2 (ePub)

Toto dielo vzniklo s podporou Literárneho informačného centra.

Kniha vyšla s finančnou podporou Ministerstva kultúry SR

Hostina

Nechať za sebou nepravdivé. Saká zlepšené vypchávkami by sa hocikedy hodili. Hladká forma textu by kĺzala po povrchu, skĺzla by, zasvietilo by nepodstatné, oslepilo by čosi náhodné, čo sa dá využiť, zneužiť, priviazať a pomenovať a uvoľnené sa nechať prechádzať vedľajšími uličkami, kam nazerajú starenky z oblokov, či neprichádza Smrtka, istý koniec ich boľavým kĺbom, páliacim očiam, ťažobe na hrudi, akoby im tam sedeli všetky túlavé mačky (tie, čo zazrú z okna), priadli, mäkko hriali a do nepríčetnosti ťažili. Akoby im priľahli srdce.

Je po hostine. Ostali zvyšky. Odpadky, smeti, pomyje.

Ktosi sa prehŕňa v smetiach. Dobrú polhodinu sa v nich bŕľa. Fučí a pochechtáva sa zároveň.

Je to Nina?

I.

1

Nina: Tridsaťšesť rokov, dve deti – učeň a učnica. Má byt kdesi v paneláku na Hornej Orave, aspoň tak hovorí. Absolventka gymnázia. (Nie je to isté.) Chyžná v hoteli vo Švajčiarsku, pomocná sila v kuchyni na Kréte, skladníčka v zeleninovom sklade v Rakúsku. Nikdy sa nezmieni o otcovi. Nikdy neukáže dom, ktorý postavila so svojím manželom a predala či oň prišla. Je to nejasné. Teraz pracuje v Skalníku v rodine Bela Čiapora. Má svoj zámer.

Ja: Som Ira Walnerová. Bývam v bytovom dome v Bystrici na Skuteckého ulici. Skoro tridsať rokov som bola Irena Gelbová. Po rozvode som sa vrátila k dievčenskému menu aj priezvisku. Vychovala som dve deti, Koronis a Thea. Manžela, ryšavého útleho Sašku Gelba zo skupiny vedúcich pracovníkov strategického podniku na strednom Slovensku, vyniesla „Nežná“ do funkcie obchodného riaditeľa. Saška výnosný podnik ešte zveľadil. Úhľadne zospinkovaný ako uzavretý, dobre vybavený spis, navlečený do tmavého obleku s hodvábnou kravatou, aký sa oblieka na pracovné obedy a na oficiálne príležitosti, oholený a ostrihaný, s vyleštenými nechtami prichádzal domov ako stelesnenie funkcie obchodného riaditeľa a ani nečakal, že ho ja budem vnímať inak. Sám seba pokladal za dobrého manžela, čo je už relikt v jeho kruhoch, kde kolegovia vymenili tri, štyri manželky.

Som absolventkou pedagogickej fakulty s kombináciou slovenčina – hudobná výchova, s nadstavbou výtvarná výchova, takže viem kadečo, ale nič poriadne, a nemôžem sa rovnať absolventom konzervatória. Pokiaľ ide o umenie, mám zrejme intuíciu a inštinkt. Môj vzťah k umeniu by sa dal označiť skôr za posadnutosť než za zvládnutie študijných odborov. Umenie ku mne vystiera ruky, ťahá ma za prsty, pohlcuje ma (je to mystika?) a rozorvanú vypľúva na neznesiteľne drásajúcu cestu, na ktorej cez podrážku topánok cítiť každý kamienok, každú skalku, ešte aj štrk.

Mystika ma fascinuje. Stále som však nedospela k vlastnému poznaniu, čo tento pojem obsahuje. (Mystika = spojenie?) Fascinujú ma aj Ján Thurzo z Betlanoviec, ktorý v 16. storočí mienil v Sedmohradsku postaviť neuveriteľné stavby, a Maximilián Hell, narodený na Vindtšachte roku 1720.

Žijem sama, aby som bola nablízku synovi, keby ma potreboval, vnúčatám, keby sa narodili, aby mi nič nebránilo prijímať návštevy, ktoré zostanú u mňa na celý víkend alebo na jeden či dva dni v strede týždňa, vtedy si víkend presuniem ako vrece zemiakov či košík s jablkami a spravím si pracovnú sobotu a nedeľu, čo ma zakaždým vyvedie z miery. Nuž čo s tým?

Mala by som horúčkovito pracovať. Sylvia Plathová po rozchode s manželom vo včasných ranných hodinách horúčkovito pracovala, kým ju nevyrušil krik či vlastne plač detí, ktorým sa venovala rovnako starostlivo ako príprave rukopisu básnickej zbierky Ariel, ktorej názov podvedome evokuje meno Gabriel či mená iných archanjelov, ibaže Ariel bolo meno koňa, ktorého Sylvia mala možno rada a ktorý ju zhodil na zem. Frieda a Nicholas boli Sylviine deti, ktoré mala rada a ktoré rovnako starostlivo ako rukopis zbierky Ariel pripravila na smrť, ktorú chcela aj nechcela. Pľuhy depresie!

Som vidiečanka. Mám vidiecke rozmery, vidiecke školy. Význam slova „vidiek“ možno chápať aj ako to, čo je mimo Bratislavy. Ale aj Bratislava je vidiek vzhľadom na Viedeň či Paríž. Spolupracujem s časopisom Horizonty, naše regióny. Píšem do rubriky o osobnostiach zo slovenskej histórie, čítajú si to po dedinách, teda na vidieku.

Syn Theo býval v Bystrici na Kollárovej ulici, na ktorú sa dalo zájsť pešo zo Skuteckého. Potom si kúpil iný byt, aby bol ďalej od ľudí, odo mňa, od všetkého, aby unikol sám sebe. Aby unikol. Kedysi túžil mať svoj dom, svoju rodinu, svoju záhradu so psom. Málo míňal a sporil. Vtedy mi môj ešte manžel Saška Gelb povedal: „Raz ho niekto dobehne a on sa z toho zblázni.“ Ale v ničom Theovi nepomohol. O peniazoch, čo mu požičal na kúpenie toho odľahlého bytu, tvrdil, že mu ich požičal jeden podnikateľ. Theo mu ich do haliera vrátil. Vtedy som podala žiadosť o rozvod.

Ale prečo? Pýtal sa ma manžel, útly ryšavý Saška Gelb, obstojný strojár a ekonóm, teraz obchodný riaditeľ prosperujúceho podniku, človek, o ktorom sa hovorí, že je mužom na svojom mieste. Som ti neverný?! Bijem ťa?! Tak prečo?! Prečo?! Mala by si mať za manžela takého Joža Bodíka alebo Flóra Trnku. Potom by si uvidela!

Áno, povedala som.

Čo „áno“?

Áno.

Čo znamená „áno“?

Podám tú žiadosť.

Pretože som povedal Theovi, aby vrátil peniaze, ktoré si požičal?! Vždy musí vrátiť peniaze, ktoré si požičia, keď si ich požičal!

Vrátil ich, povedala som.

Povedz mi...

Čo, prosím?!

Je tu niekto iný?!

Bol tu niekto iný, ale o tom by som Saškovi nebola povedala, lebo o toho iného tu nešlo. Ani si ho nevšimol. Nešlo ani o to, že Saška odišiel cez veľkonočné sviatky, keď mala byť rodina pohromade, služobným autom na Ukrajinu, kde sa črtal výhodný obchod, že Saškovi počas cesty opuchli nohy a musel si kúpiť topánky, ktoré mu narobili pľuzgiere na podošvách, takže už vôbec nemohol chodiť, a odvtedy ho všade vozili ako medveďa. Dal sa rozvážať. Ale ani to nebola príčina. Saška sa premenil na funkciu, stal sa funkciou, medveďom – líškou, všetko mal pripravené a dovolené, prestal byť drobným ryšavým Saškom, čo ma vezme na hríby, keď na mňa prídu chmáry depresie, ktorý sa teší, keď nájde kuriatka, čo nezčervivejú, je radosť ich nájsť, vyrezať ich z podhubia a plný košík čerstvých kuriatok darovať susedom, pripravia si ich na smotane alebo ako praženicu s vajcom, treba ich darovať, lebo Sašku už vezie limuzína za ďalšími obchodmi bez kuriatok, bezo mňa, bez našich detí Thea a Koronis. Vezú ho. Po návrate zo štvordňovej cesty sa dá vyložiť u svojej matky Hany Gelbovej, mojej svokry.

Vždy ide o svokry.

Saškova matka Hana Gelbová, rodená Cesnaková, bola mojou svokrou.

Belova matka Šarlota je svokra mojej dcéry Koronis.

Ja sa napokon stanem Nininou svokrou.

Saškova matka vypestovala v Saškovi životný pocit, že všetko je tu preňho. Saškov otec Jonatán Gelb ani keby nebol. Spomínali ho len v súvislosti so záhradou, v ktorej bolo niekoľko sliviek, ktoré rodili žlté dristľačky, a jabloň s príliš sladkými jablkami. Naložili ich do vane, kvas rozleptal smalt, vaňa očernela. Nehovorili, či nakoniec vypálili v pálenici ten kvas z rozleptanej vane alebo nejaký iný, nepýtala som sa, iba som zanovito odmietala odpiť si z pálenky zo starých dobrých čias. Napokon, nenúkali ma až tak často. Moje stretnutia s Hanou sa dali porátať na prstoch. Plač Koronis ju unavoval, no keď sa narodil Theo, už na druhý deň stála v nemocničnej chodbe. Nepovedala, že chce vidieť vnuka. Čo uvidí na novorodencovi, najmä keď je červený od vrieskania, žltý od žltačky, odložený na pozdĺžnom nemocničnom vozíku medzi ďalšími podobnými bábätkami, odlíšenými iba okrúhlymi plastovými štítkami priviazanými bavlnenými šnúrkami na zápästie?! Novorodencov už vo svojom živote videla! Chcela vidieť mňa, vypšikať ma z postele, prinútiť na bosé nohy si obuť šľapky, nezvládnuť si natiahnuť ponožky, zvesiť z vešiaka modrý nemocničný župan, obliecť si ho a previazať opaskom, zostúpiť po nemocničných schodoch na prízemie.

Aké veľké brucho ti zostalo, boli jej prvé slová. Potom rozprávala o svojich pôrodoch, zatiaľ čo ja som tam zdvorilo stála s očami podliatymi krvou ako angorský králik a s čoraz studenšími nohami. Bola to najdlhšia reč, akú mi kedy Hana povedala. Hlas naberal výšku, klesal, mlel a gniavil ako mlynské koleso, vysychal ako mlynský potok pri horúčavách, oblieval ma ako horúčka novorodičky, spomaľoval sa, zamŕzal, mrazil ako cencúľ, bodal ma svojím ľadovým hrotom, až sa napokon roztopil toľkým rozprávaním. Spomienky Hanu oživili, už nebola rozladená čakaním na mňa. To čakanie ma načisto otrávilo, povedala a zívla, ako zívala, kým čakala, aby to bolo názornejšie. Tvár mi horela, ale chodidlá som mala čoraz chladnejšie. Začala som prestupovať z nohy na nohu. Hana si to všimla. No pôjdem, povedala. Nie si tu hladná? Nemám ti doniesť šunkový nárez? Nie, ďakujem, povedala som, aby sa Hana nevracala. Tak dobre, povedala. Ale aké veľké brucho ti zostalo!

Bola som hladná, no oveľa viac som túžila ľahnúť si a prebrať sa, až keď mi donesú dieťa. Byť s ním.