Barbora Bernátová

Dievča v hmle

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Copyright © Barbora Bernátová, 2020
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2020
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2020
Design © Marta Blehová, 2020
876. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0741-2 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0742-9 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0743-6 (ePub)

20. december 1982

Za oknom malého domu padali snehové vločky, ktoré vŕzgali miestnym obyvateľom pod nohami. Vianoce boli za dverami, všade vládol pokoj a z okolitých domov sa ozývali koledy, ktorými si ľudia privodzovali vianočnú atmosféru štyri dni pred samotným sviatkom. Ladné zvuky „Tichej noci“ preťal krik novorodenca, ktorý prišiel na svet s humbukom – tak, ako sa patrí.

Žena vzala plačúce dieťa do náručia a snažila sa zodvihnúť zo studených kachličiek. Zaprela sa o roh vane, no nepodarilo sa jej vstať. Pri každom pokuse sa jej na zakrvavenej podlahe pošmykli nohy a ona sa opäť zviezla na zem.

Do kúpeľne spod dverí prefukoval decembrový vietor. So slzami v očiach a hlbokými vzlykmi si ľahla na suché miesto, dieťa pritisla k prsiam a obidvoch prikryla zakrvavenými uterákmi. S bolesťami, akoby pôrod nebol skončil, sa pretočila na druhú stranu, aby ochránila dievčatko pred studeným prievanom. Zadriemala.

Nad neďalekými horami sa začínalo rozvidnievať, keď sa jej manžel s rachotom vrútil do kuchyne.

„Kde si, ty kurva?!“ Z chodby sa ozval krik zmiešaný s priduseným smiechom. „Už si konečne vypľula toho bastarda?!“

Žena ani na chvíľu nepomyslela na bolesť v podbruší, bez váhania sa priplazila ku dverám a zamkla ich na dva západy.

Dieťa vydalo tichý ston.

„Ššš, to nič. Len buď tíško, nech ťa nezačuje.“ Pritisla si dievčatko bližšie k tvári, aby stlmila intenzitu jeho prenikavého plaču. „Ššš,“ čičíkala ho.

Dieťa po chvíli opäť zaspalo. Z kuchyne sa ešte niekoľko minút ozývali nadávky a potom nastalo hlboké ticho. Žena počula, ako jej manžel dopadol na pružinovú posteľ a začal pravidelne odfukovať. Zo škáry spod dverí sa do kúpeľne šíril pach alkoholu, vývratkov a moču.

Len nech spí dlho, prosím. Len nech spí dlho, aby stihol vytriezvieť, pomyslela si žena a ľahla si späť na studenú dlážku pod umývadlom.

Prvá kapitola

Ležal som v posteli, cez hruď som mal prehodenú neznámu ženskú ruku s ostrými, načierno nalakovanými nechtami, ktoré mi na chrbte zanechali hlboké škrabance, a v spodkoch som pri spomienke na predchádzajúcu noc pocítil narastajúcu erekciu. Otočil som sa na druhý bok a zahľadel sa na svoj nočný objav. Ktosi mi raz povedal, že neexistuje nič krajšie, než zobudiť sa vedľa nahej ženy. Proti tomuto výroku som nenamietal, no určitý rozdiel v tom, či sa muž zobudil vedľa dlhonohej modelky, alebo tínedžerky s tvárou pripomínajúcou vyšúchanú podrážku tenisky som predsa len videl. Dievčaťu oproti by som hádal takých devätnásť, nanajvýš dvadsať rokov. Isté však bolo, že z puberty musela odrásť len prednedávnom, pretože z tej trochy mejkapu, ktorú si v noci neobtrela o moje biele prikrývky, presakovalo akné, ktoré včera šikovne zamaskovala.

Pravdepodobne som toho vypil viac, ako by sa patrilo, pomyslel som si, keď som od neznámej tváre odvrátil zrak. Tie večierky, ktoré usporadúval môj spolužiak zo strednej, by mali zakázať, inak umriem na nejakú pohlavnú chorobu.

Nemyslite si o mne, že som nejaký alkoholik alebo Casanova, ktorý od večera do rána vymetá bary a lanári nevinné devy do postele.

Nie, nie som ako každá druhá knižná postava.

Som detektív.

Volám sa Dávid Meizner, mám tridsaťpäť rokov, som – dá sa povedať – slobodný, a radšej si do postele vezmem ženu, ktorú sotva poznám, ako by som mal onanovať nad nechutným pornom.

Jemne, aby som nezobudil svoju novú známosť, som sa vymanil z jej objatia a vstal z postele. Žena vedľa mňa sa nespokojne pomrvila a roztiahla sa na celú šírku postele v snahe čo najdlhšie v nej udržať teplo môjho tela. Nemal som v pláne zobudiť ju skôr, než sa stihnem obliecť a obuť, aby som nemusel odbíjať jej snahy o spoločné raňajky.

Všetky ženy sú rovnaké, aj keď práve to si dosť často myslia o nás chlapoch.

Hodil som na seba tepláky a mikinu s vytlačeným policajným logom na chrbte a vzal svojho päťročného československého vlčiaka na prechádzku. Ešte predtým som na papier načarbal odkaz pre tú radodajku, ktorá sa mi váľala v posteli. Znel: Musel som odísť. Napíš mi svoje číslo a ja sa ti ozvem. Keď budeš odchádzať, stačí zabuchnúť dverami. Vynaliezavé. Tromi vetami som dosiahol dve základné veci. Po prvé, vzbudil som v nej nádej, ktorú tak zúfalo potrebovala, a to, že jej ešte niekedy zavolám, hoci som to v pláne určite nemal, a po druhé, taktne som jej naznačil, aby vypadla. Nemal som chuť a ani náladu stretnúť sa s ňou, keď sa vrátim z prechádzky. Snáď to pochopí. Nepôsobila, že by bola úplne sprostá, aj keď... buďme k sebe úprimní. Ktoré dievča by dobrovoľne vliezlo do postele neznámemu chlapovi, o ktorom nič nevie? Mohol som byť pokojne sériový vrah.

Panelákom takmer otriaslo, keď som zabuchol dverami s cieľom vytrhnúť ju zo spánku. (Snáď si nemyslela, že mi bude v posteli vylihovať celý deň!) Prešiel som so psom k rieke, ktorá sa tiahla celým sídliskom a o niekoľko desiatok minút som sa ocitol pri rozľahlom jazere. Tabuľa na plote upozorňovala návštevníkov na zákaz vodenia psov.

Srať na to, povedal som si a spolu s vlčiakom som prešiel na druhú stranu.

Odopol som Brucea z vôdzky a sadol si na tribúnu, odkiaľ som mal zvyčajne perfektný výhľad na vodných lyžiarov. S cigaretou medzi perami – inak, upozorňujem vás dopredu, fajčím ako komín – som sa zahľadel na ženský zadok, ktorý sa ocitol v mojom zornom poli. Mamičky s kočíkmi ma odjakživa vzrušovali, nevedel som si vysvetliť prečo. Zjavne išlo o nejaký pradávny pud, ktorý mal v sebe zakorenený každý chlap. Všetci sme sa totiž chceli vrátiť tam, odkiaľ sme prišli.

Žena sa na mňa zoširoka usmiala, poriadneho chlapa určite nevidela od oplodnenia, a potom na mňa znechutene fľochla. Mám dlhé vedenie, takže mi chvíľu trvalo, kým som pochopil prečo. Môj, za iných okolností úžasný, pes čupel necelý meter od jej užgravčaného decka a so slastným úsmevom si vyprázdňoval črevá. Otočil som sa opačným smerom, tváriac sa, že som si nič nevšimol, a potiahol si z cigarety.

No a čo? Nemal som pri sebe plastové vrecká a k tomu... Šetrím životné prostredie, tak nech sa tá fajnová krava poserie.

Na svete som nevedel pochopiť len dve veci. Moju kolegyňu Emu a ženy, ktoré sa za iných okolností tvária ako biomatky a pritom im vadí malé hovienko, ktoré je, mimochodom, prírodné hnojivo!

„Bruce!“ skríkol som na toho zlosyna a zliezol z tribúny. Poškrabal som ho za ušami a vykročil na opačnú stranu, aby som na tú mamičku náhodou opäť nenaďabil.

Domov som dorazil tri hodiny po tom, čo som odišiel. Našťastie bol byt prázdny a posteľ ustlaná. Na zdrape papiera pribudlo telefónne číslo a malé srdiečko.

Pokrútil som hlavou a pomyslel si o tej dievčine svoje.

Jediná žena, s ktorou som si dokázal predstaviť budúcnosť, bola moja kolegyňa Ema, lenže tá o mňa nejavila najmenší záujem. Ak ste si pomysleli, že ju chcem kvôli tomu, že som ju ešte nedostal do postele, mýlili ste sa. Ema a ja sme už raz v posteli skončili. Teda, nie úplne v posteli, pretože tam žiadna posteľ nebola. Stalo sa to pred tromi rokmi na valentínskom večierku, na ktorom sme boli obidvaja bez partnerov. Kým ja som chodil na takéto udalosti spravidla sám (Ako sa hovorí: „Načo nosiť drevo do lesa?“), u Emy to bolo nepochopiteľné. Bolo to najkrajšie stvorenie, aké som kedy videl. V ten večer sme sa poriadne opili a skončili na záchodoch. Keď som tvrdil, že všetky ženy sú rovnaké, klamal som. Ona nebola ako ostatné ženy. Bola iná, dokonca by som si trúfol povedať, že výnimočná. Nikdy som nepočul, aby sa na niečo sťažovala, nepotrebovala pomoc od nikoho (a aj keby ju potrebovala, nikdy by o ňu nepožiadala) a v živote som ju nevidel plakať, na rozdiel od mojej matky, ktorá plakala až priveľmi často. Ema nebola žiaden šopaholik, nakupovanie priam neznášala a za to mala u mňa plusové body. Zjedla veľkú pizzu na posedenie a nikdy sa nesťažovala, že po nej pribrala.

Ako málo stačí chlapovi ku šťastiu, však?

Po tej udalosti na záchodoch si jednoducho natiahla nohavičky, stiahla sukňu, aby ňou zakryla pevný zadok a bez slova sa vrátila k ostatným.

Takže, ešte raz.

Ak ste si pomysleli, že ju chcem kvôli tomu, že som ju ešte nedostal do postele, mýlili ste sa. Chcem ju kvôli tomu, že ju milujem. Milujem na nej všetko. Od jej modrých očí, dlhých vlasov a žiarivého úsmevu, až po jej štíhle nohy. V noci si líham do postele a premýšľam nad celým dňom. Nad ňou. Nad tým, čo som povedal, ako som to povedal a ako by som to povedal, ak by som sa vedel vrátiť v čase.

Pozrel som sa na papier s ružovým srdiečkom.

Odkiaľ, doriti, nabrala ružové pero?

Zahodil som ho do koša a položil pred Brucea poriadny kus surovej krkovičky. Kým jedol, využil som čas na krátku sprchu. Ešte stále som to dievča zo seba cítil a nechcel som prísť na nedeľňajší obed k matke a smrdieť psom a sexom.

Čo by si o mne pomyslela?

O hodinu som už parkoval na zablatenej ceste pred dvojposchodovým domom. Keď sa matka pred ôsmimi rokmi vydala, presťahovala sa s manželom na druhú stranu Košíc a mne nechala ten krásny priestranný byt, o ktorý spolu s právnikom obrala otca. Nestihol som si ani odopnúť pás, matka už otvárala bránku a vítala ma. Okolo ramien mala ovinutú ruku môjho nového otecka, ktorý v sebe našiel toľko drzosti, že mi po svadobnom obrade navrhol, aby som ho tak oslovoval.

„Volaj ma otec,“ ponúkol mi na oslave, kým sa napchával punčovým rezom.

Matka bola odetá v slonovinovom kostýme a tancovala len niekoľko metrov od nás. Usmievala sa na svojho nového švagra Sama a konečne bola šťastná. Nechcel som jej to šťastie prekaziť, ale po otcovi som zdedil prchkú povahu, a tak som sa nezdržal. Pozrel som na matkinho manžela, pristúpil k nemu bližšie, a tak, aby ma mama nepočula, som mu do ucha pošepkal, nech si to, kurva, vyhodí z hlavy. Na svadbe mi robila sprievod Ema. Mala na sebe krásne žlté šaty, ktoré sa hodili k jej olivovej pleti a tmavým vlasom s blonďavým prelivom. Keď som jej to povedal, strašne sa smiala. Mne to také smiešne nepripadalo. Hoci mi s tým odvtedy dal Viktor pokoj, ale aj tak – čo je veľa, to je veľa.

„Ahoj, zlatko,“ privítala ma matka a ako vždy ma objala a vlepila mi vlhký bozk na líce.

Zachmúrený Viktor stál za ňou, očividne ani on nezabudol na moje rázne odmietnutie. Zo slušnosti a rešpektu k mojej matke sme si podali ruky ako starí známi. Odviedol ma do kuchyne a ponúkol mi stoličku na boku stola. Keď som si sadal k pečenej kačke, nevedel som sa zbaviť pocitu, že tu nie som vítaný. Cítil som sa ako hosť, ktorý je prvýkrát na návšteve u nových susedov. Akoby som medzi nich vôbec nepatril. Akoby žena po mojej ľavici nebola mojou matkou. V jej prítomnosti som bol nesvoj. Naozaj sme sa počas tých ôsmich rokoch takto odcudzili? pýtal som sa sám seba. Časy, keď som mal päť rokov a sedel na maminých kolenách, zatiaľ čo ona mi spievala a ja som sa smial, boli zjavne dávno za nami. Po trápne tichom obede nasledovalo trápne posedenie pri káve a matkine otrepané, a aby som nezabudol dodať, trápne otázky. Kedy si niekoho nájdem? Kedy sa ožením? Kedy bude babičkou a podobne táraniny, ktoré mi išli jedným uchom dnu a druhým von. Keď som od nervozity dofajčil asi piatu cigaretu, pobral som sa domov s ospravedlnením, že sa necítim dobre. Nabalila ma, takmer sa mi pod tiažou všetkého toho jedla znížil podvozok auta. Aspoň som si nemusel variť, aj keď som to robil celkom rád. Najradšej som varil pre Emu, ako sa hovorí, láska ide cez žalúdok. V jej prípade to akosi neplatilo. Za tých pár razov, čo u mňa večerala, by musela byť zbláznená až po uši. Nepripadala mi tak, to teda určite nie.

A možno to len šikovne skrýva, nahováral som si.

Cestou domov som sa zastavil v obchode a kúpil si prepravku svojho najobľúbenejšieho piva a maxi pack kondómov. Keď som vám na začiatku naznačil, že nie som žiaden Casanova, klamal som. A mali by ste o mne vedieť ešte niečo – som klamár. Notorický. Niekedy ani nemusím, no neviem si pomôcť. Jednoducho to zo mňa vylezie bez toho, aby som porozmýšľal. Ema mi vždy vravieva, že mi neverí ani nos medzi očami. To preto, lebo ma dobre pozná. Spoznali sme sa na strednej škole, roky sme spolu sedeli za jednou lavicou, a časom sme zistili, že máme rovnaké záujmy. Obidvaja sme sa prihlásili na policajnú školu a nakoniec sme skončili tu. Nič sa nezmenilo, sme len o niekoľko rokov starší a ja som do nej rovnaký blázon ako počas štúdia.

Keď som sa približoval k pokladni a predavačka zbadala, čo leží na dne môjho košíka, nadvihla obočie a prihlúplo sa uškrnula. Čakal som nejakú poznámku typu: „To bude noc“, ale prekvapila ma a držala jazyk za zubami. Zaplatil som a bez toho, aby som počkal na výdavok, som sa vytratil. Bol som celý nadržaný z toho, ako prídem domov a zapnem si x-tú sériu speváckej šou, pri ktorej budem popíjať pivo ako starý mládenec a sťažovať sa na reklamy každých dvadsať minút.

To bolo myslené ironicky.

Síce som nemal chuť na sex s nejakou mladou babou, ale vždy je to lepšie, ako sa na vlastnom gauči unudiť k smrti.

Zaparkoval som v meste a vošiel do nóbl podniku. Ako prvé mi do oči udrela lesknúca sa podlaha, v ktorej som videl vlastný odraz a až potom som zbadal ju. Mohla mať tesne po štyridsiatke, sedela sama za barovým pultom a v rukách obracala poloprázdny pohár. Dlhé oranžové vlasy jej padali na chrbát a pri pohybe hlavou sa jej obtierali o kríže. Zavolal som na čašníka a objednal som jej to, čo pila doteraz. Nemusel som dlho čakať, už sa ku mne teperila s novým drinkom. Keď si v tej krátkej sukničke sadala, odhalila viac, ako mala v pláne. Chvíľu sme spolu nezáväzne debatovali, chichotal som sa na jej hlúpych vtipoch a ona zas na tých mojich. Tváril som sa, že nemám záujem vyspať sa s ňou a že som prišiel len na kus reči. Neoklamal som ju. Všimla si, že jej neprestajne civiem do výstrihu a po treťom pohári prevzala iniciatívu. Prisadla si bližšie a ruku mi položila na rozkrok. Chcela ma. Vedel som to podľa toho, ako si oblízala pery, keď pod dlaňou pocítila moje prirodzenie. Nevšímal som si obrúčku, ktorú mala na ľavom prstenníku a chytil som ju za ruku. O desať minút neskôr som jej rozopínal zips na zadnej strane sukne v hotelovej izbe s výhľadom na gotickú katedrálu. Vzal som si ju rovno na parapetnej doske.

Najlepšie na sexe s vydatými ženami je to, že aj pre ne je spoločne strávená noc rovnako nezáväzná ako pre mňa. Nenechajú vám sedemnásť neprijatých hovorov, nebudú vám o druhej v noci vyzváňať na zvonček, ani po vás hystericky pokrikovať na ulici.

Domov som prišiel krátko pred polnocou. Nemal som silu ísť sa ani osprchovať. Do sekundy som bol tuhý.

Druhá kapitola

Zo spánku ma vytrhlo zvonenie telefónu. Myslel som si, že je niečo málo po šiestej, ale ukrutne som sa mýlil. Veľké číslice zobrazujúce hodiny ukazovali 3:35. Mal som sto chutí hodiť tú hranatú somarinu o stenu a prerušiť tak hlas Vincea Neila z kapely Mötley Crüe.

Namiesto toho som mobil zdvihol a zamumlal doňho niečo, čo sa malo podobať na „prosím?“

Hlas na druhej strane linky stručne prehovoril.

Našlo sa telo? Kde? Kedy? O koho ide? V hlave mi vírili otázky, no bol som rozospatý a nevládal som ich položiť nahlas. Vyjachtal som zo seba len „už idem“ a vyštveral sa z postele. Tak rýchlo, ako som len dokázal, som na seba natiahol oblečenie, ktoré ostalo prehodené cez stoličku a umyl som si zuby. Kým som sedel na záchode, do navigácie som zadal súradnice, ktoré mi poslali v esemeske. Vôbec som netušil, kde sa to miesto nachádza, ani ako sa tam dostanem. Mala to byť akási chatová oblasť niekde v lese medzi Košicami a Trebišovom.

Vybehol som z brány a prešiel na parkovacie miesto, ktoré som síce nemal vyhradené, ale každý sused v bloku vedel, že je moje a pre dobré susedské vzťahy sa tam neodvážil zaparkovať. Stál som tam ako soľný stĺp a zízal na lampami osvetlené prázdne miesto. Úplne mi vyfučalo z hlavy, že som auto nechal pred hotelom a domov sa vrátil taxíkom. Zavolal som Eme. Zastihol som ju na ceste, ale nerobilo jej problém otočiť auto a vrátiť sa po mňa. Postával som pod stromom a poťahoval z cigarety, keď ma oslepili svetlá jej žltého chrobáka. Podišiel som k dverám spolujazdca a hodil sa na sedadlo vedľa svojej krásnej kolegyne.

„To ti nepomôže, len mi tu bude ešte viac smrdieť,“ upozornila ma Ema, keď som sa na seba chystal vystriekať aspoň pol flakónu voňavky, ktorú mi kúpila na narodeniny.

Mala pravdu a hoci som smrdel ako týždeň nevetraná krčma v centre mesta s titulom „Nositeľ radu práce“, nechcel som prekryť Eminu kokosovú vôňu.

„Kde máš auto?“ vyzvedala.

Zaklamal som, že sme to včera u matky prehnali s pitím, takže som ho nechal zaparkované pred jej domom.

Samozrejme, že mi neuverila.

Zišli sme z cesty tretej triedy na výpadovku E58. Okrem jedného nočného spoja a dvoch áut, ktoré osvetľovali vozovku diaľkovými svetlami, bola cesta ľudoprázdna. Zastavili sme na semafore, ktorý z neznámeho dôvodu fungoval a vymenili si pohľady. Jej krásne modré oči si ma premerali od hlavy po päty.

„Vyzeráš otrasne,“ skonštatovala sucho a usmiala sa.

Nemal som jej na to čo povedať, pretože určite mala pravdu. Spal som necelé tri hodiny, takže som musel pôsobiť ako mátoha. Okrem toho som bol vyšťavený a opuchnutý z množstva alkoholu, ktorý som za noc stihol vypiť. Opätoval som jej úsmev, aj keď zďaleka nebol taký atraktívny ako ten jej, a zahľadel sa na cestu pred nami.

Keď sme dorazili na miesto, bolo krátko po štvrtej ráno. Ema zaparkovala pred rampou, pred ktorou boli odstavené ostatné autá a spoločne sme vyšli do sychravého a hmlistého rána. Neznášal som jeseň, dážď a silný vietor. Vlastne, neznášal som aj zimu a o lete by som radšej pomlčal. Jediným normálnym ročným obdobím bola jar, ktorú som už poriadne dlho nezažil. V mojom názore na jeseň som sa utvrdil vo chvíli, keď som novými topánkami za takmer dvesto eur šliapol do blata. Nadával som ako pohan a snažil sa striasť tú odpornú hmotu z kožených podrážok. Keď sa mi to konečne podarilo, dvihol som hlavu a zbadal Emu niekoľko desiatok metrov ďalej, ako kráča k jednej z chát. Dobehol som ju a spoločne sme zastavili pred policajnou páskou. Tmavé ráno osvetľovali len majáky policajných áut, z chaty vychádzali technici odetí v bielych kombinézach a vedľa v sanitke sedeli dvaja chlapci, ktorým záchranár, súdiac podľa ich stupídneho výrazu, pichol niečo na upokojenie.

„Tí dvaja ju našli?“ spýtala sa Ema chlapa, ktorý sa vedľa nás pristavil a zazipsovala si bundu.

Bol to Adam Solčanský, krajský prokurátor, ktorý mal dozerať na to, či si vykonávame svoju prácu dobre a v medziach zákona. Bol to dobrý chlap, asi jediný normálny prokurátor, ktorého som poznal, zhovorčivý a vždy usmievavý.

„Uhm,“ pritakal popri tom, ako vyfukoval cigaretový dym a prešiel k sedemdecovej fľaške od zaváranín, aby do nej odhodil ohorok.

„Chúďatká. Musel to byť pre nich poriadny šok,“ poľutovala ich Ema. „Neviem si predstaviť, že by sa také niečo stalo mne.“

„Ja tiež nie,“ kontroval jej prokurátor.

Ema bola odjakživa taká – ľutovala každého a za každých okolností. Zvykol som si. Aj keď som s tým mal zo začiatku sakramentský problém, nakoniec som si predsa len zvykol. Nemohol som si však odpustiť sarkastickú poznámku, že sú to, kurva, naši podozriví!

Obaja na mňa zazreli spôsobom, že nad touto možnosťou ani za mak nepouvažovali. Nahlas som si odfrkol a prešiel k dodávke, v ktorej sedel technik. Podal mi bielu kombinézu a kým som sa do nej navliekal, sledoval som tých dvoch odkundesov. Cez seba mali prehodené flisové deky a klepali sa ako osiky. Nevedel som, či od zimy, alebo od strachu.

„Toto nedokážeš predstierať,“ obraňovala ich Ema. „Musel by si byť veľmi dobrý herec.“

„Možno máš pravdu,“ priznal som, keď som si všimol ich vystrašené tváre. „Ale spoliehať sa na to nebudem. Poznal som psychopatov, ktorí by to dokázali zahrať.“ Spomenul som si na svojho spolužiaka zo základnej školy a striaslo ma.

„Pripravení?“ spýtal sa nás technik a nadvihol policajnú pásku.

Keď sme s Emou prešli na druhú stranu chatky, všimol som si, že zadné dvere boli otvorené dokorán a jeden z technikov z nich snímal odtlačky. Obišli sme pahrebu a cez úzky prierez medzi stromami sme vstúpili do lesa. Pod nohami nám pískali premočené konáre a zo zeme sa dvíhala ranná hmla – biela a plná tajomstiev sa nám prepletala pomedzi nohy. Čím hlbšie v lese sme boli, tým nás zahaľovala väčšia tma. Museli sme zapnúť baterky, aby sme videli, kam šliapeme. Po niekoľkých minútach chôdze tmavým lesom nás oslepili blesky fotoaparátu, ktoré pretínali ustupujúce šero. Keď som rukami rozohnal hmlu, v diaľke som zbadal psovoda prečesávajúceho okolie a technikov, ktorí dokumentovali miesto činu. Opatrne sme prešli popri desiatkach nájdených stôp a zastavili pred úzkym potôčikom pretekajúcim cez les.

Nad mŕtvym ženským telom stál súdny lekár so svojím asistentom.

Všimol som si, že kameň vedľa obete bol ovracaný a hneď som sa na to spýtal okoloidúceho technika. Povedal len, že sa k tomu prihlásil jeden z nálezcov a pokračoval v ceste. Zadíval som sa na obeť a vôbec som sa tomu chlapcovi nečudoval.

Žena pred nami mohla byť kedysi pekná, no s rozmliaždenou tvárou, vybitými zubami a sinavým, pomaly sa rozkladajúcim telom, sa tomu len ťažko verilo. Obeť zahaľoval šedý opar dýchajúcej hmly, ktorá sa plazila okolo ženiných hnedých vlasov, nahých pŕs aj končatín, ktoré mala zviazané sťahovacou páskou.

Periférne som zazrel, ako sa Ema zdráha na telo pozrieť. Bila sa v nej zvedavosť, odhodlanie, ale aj nechuť. Nakoniec sa premohla, dvihla zrak od svojich zablatených topánok a zadívala sa na purpurovo-sivastú mŕtvolu.

„Odkedy tu leží?“ spýtal som sa lekára, ktorý čupel vedľa tela, aby som odvrátil pozornosť od svojej kolegyne, ktorú napínalo na vracanie.

Doktor si starostlivo uhladil fúziky skrývajúce sa pod rúškom a chystal sa mi akurát odpovedať, keď ho vyrušil roj technikov. Ustúpil som od mŕtvoly, aby som im umožnil odfotografovať telo a pozrel som sa na Emu, ktorá si pri ústach pridržiavala papierovú vreckovku. Keď mi náhlivo naznačila, aby som sa odvrátil, pohľadom som prešiel späť na technika, ktorý z tela odstránil vrstvu listov a potom ženu odfotil.

„Nech sa páči, je len vaša,“ prehodil, keď skončil a zmizol za hustým porastom kríkov.

„Tak, pozrime sa, čo tu máme...“

„Vyzerá ako umelá, akoby predtým ani nebola živá,“ poznamenala Ema skôr sama pre seba, čím prerušila lekára.

„Áno, to je tým...“ a rozhovoril sa o tom, ako sa po smrti uvoľňujú svaly, vyhladzujú vrásky a podobné kecy, veľmi som ho nevnímal. Zakončil to: „Fascinujúce, že?“

Že vraj fascinujúce... Tak by som to teda určite nenazval.

Lekár na mňa pozrel ponad rám okuliarov, akoby mi čítal myšlienky a potom pokračoval: „Ide o ženu vo veku tridsať až štyridsať rokov. Predbežnou príčinou smrti bolo uškrtenie.“ Ukázal na fialový prstenec tiahnuci sa okolo celého obvodu krku a popraskané žilky v očiach. „No ten, kto ju zabil, ju predtým poriadne doriadil.“

„Bola znásilnená?“ spýtala sa Ema a ukázala na zbedačené telo. To, že bola obeť dobitá, nám bolo zrejmé už pri pohľade na vybité zuby, zaujímalo nás skôr to, čo nebolo vidieť na prvý pohľad.

Z kríkov vedľa nás vyliezla polmetrová užovka a plazila sa smerom k nehybnému telu.

„Vylúčiť to nemôžem.“ Lekár sa odmlčal, zatiaľ čo konárom nadvihol hada a jemným pohybom ruky ho odhodil do zurčiaceho potoka. „V oblasti pošvy som našiel semeno, no či išlo o znásilnenie, alebo dobrovoľný pohlavný styk, vám budem vedieť povedať až po pitve. Dobu úmrtia vám tiež nepoviem presne, no hádal by som, že smrť nastala pred... hm... deviatimi až desiatimi hodinami...“

„Takže medzi ôsmou až deviatou večer?“ uisťoval som sa, keď som si to v hlave prepočítal, a díval sa na hada, ktorého unášal slabý prúd vody.

„Pravdepodobne,“ odvetil mi lekár s prehnane súcitným úsmevom a nariadil asistentovi, aby zabalil telo do čierneho vreca. Dioptrické okuliare visiace na medenej šnúrke zvesil na hruď a odhodil chirurgické rukavice do plastového vreca. „Zastavte sa u mňa o štvrtej poobede, skôr nie. Dovtedy mám vyučovanie so študentmi medicíny, ale potom sa do toho môžeme pustiť,“ zakončil, zaklapol hnedý kožený kufrík a kývol nám na pozdrav.

O niekoľko hluchých minút sme ho nasledovali von z lesa. Už po ceste sme si s Emou rozdelili úlohy. Kým ona išla prezrieť chatu, v ktorej pravdepodobne žila naša obeť, ja som sa pristavil pri sanitke.

Chalani sedeli bez pohnutia a očami tupo civeli na neurčité miesto kdesi za mojím chrbtom. Nevšímal som si zdravotníkov nesúhlas a prihovoril sa jednému z nich. Tomu, ktorý vyzeral ako menší neandertálec.

„Ako sa voláš?“

Chlapec na mňa pomaly otočil hlavu. „Tomáš,“ povedal takmer neprítomne.

Kývol som hlavou vedľa. „A on?“

„Lukáš,“ znela jeho odpoveď.

Fajn, Tomáš a Lukáš. Aspoň si to človek ľahšie zapamätá. Mali u mňa plusový bod za to, že im rodičia nedali niektoré z tých moderných mien ako Maximilián, Damián, Florián či podobný „ián“. Zapálil som si cigaretu a ponúkol chlapca, ktorý bol ako-tak pri zmysloch.

Koniec ukážky