Lajos Grendel

Newhontská trilógia

U nás doma, v New Honte

Hromadný hrob pri New Honte

Kráľ Matej v New Honte

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Preklad románu U nás doma, v New Honte podporila Nadácia maďarského domu prekladu (Magyar Fordítóház Alapítvány) Budapešť–Balatonfüred (2009).

Na podnet vydavateľa autor pozmenil (presnejšie – doplnil) názov slovenského vydania knihy Hromadný hrob pri New Honte, čím dielo jednoznačne zaradil do Newhontskej trilógie ako jej druhú časť. V čase vzniku pôvodného Hromadného hrobu sa ešte len črtali kontúry neskoršej autorovej druhej románovej trilógie.

© Lajos Grendel 1999, 2001, 2004 and 2016
Translation © Karol Wlachovský 2004, 2005, 2010 and 2016
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2016
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2016
Cover photo © Tibor Somogyi
Design © Marta Blehová, 2016
539. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-680-0 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-681-7 (ePDF)
ISBN 978-80-8114-682-4 (ePub)

U nás doma, v New Honte

Preč so slobodou!

(Luis Buñuel: Prízrak slobody)

Prvá časť

1

Poverili ma, aby som napísal knižočku oNew Honte. Ale že nie veľmi dlhú, no zaručene pútavú.

Vistý predjarný deň sa vo vydavateľstve zjavil elegantný pán adlho sa zhováral spánom riaditeľom. Zo začiatku sa zdal podráždený alebo skôr nesústredený, akoby stratil doklady ajpeňaženku anavyše ho opustila žena, prepustili ho zo zamestnania atetka, jeho jediná opora, mu práve dokonávala. Slovom, je na tom pod psa. Zkabáta si oprášil sneh aklobúk si viac ráz obúchal onohu, aby zjeho striešky striasol snehové vločky. Potom sa vľúdne, bezmála pokorne spýtal, či je pán riaditeľ prítomný.

– Je useba, – odpovedal som stroho atrochu nedôverčivo, veď ako môžem vedieť, kto to je, čo zamýšľa ači nemá za lubom nejaký atentát.

– Boli by ste taký láskavý ohlásiť ma? – povedal elegantný pán ajeho postoj aj tón boli také, akoby prichádzal zdávno zašlého sveta.

– Sekretárka vás ohlási, – povedal som.

Keď elegantný pán napoludnie odišiel, pán riaditeľ si ma dal zavolať azačal si ma premeriavať pohľadom, akoby sme sa boli stretli po prvý raz vživote. Obzrel si ma sprava aj zľava ahoci ma vyzval, aby som si sadol, začal ma premáhať pocit, akoby som stál nahý pred odvodovou komisiou, ktorá ochvíľu vynesie prísny ortieľ omojej spôsobilosti na vojenskú službu. Pán riaditeľ bol však beztak svojrázny, záhadný, nevyspytateľný človek. Bol vnajlepšom mužskom veku, inými slovami, bruchatel, prudko šedivel, používal okuliare na čítanie aobčas mu znenazdania šklblo obočím.

Pán riaditeľ mal svoje vychodené cestičky. Zavše sa stratil na celé dni amy mladí redaktori vydavateľstva sme sa len znovinových stĺpcov dozvedeli, že žije aje zdravý, ba poskytol novinám aj rozhovor. Raz si nechal narásť fúzy atúto nikdy nestarnúcu, večne módnu ozdobu mužskej tváre nosil vyše pol roka bez toho, že by ju bol vystavil na obdiv. Potom si bez najmenšieho dôvodu dal zo dňa na deň fúzy odstrániť, začal však fajčiť cigary, ale aj tejto obyčaje sa vzdal skôr, než by sa bol stal jej otrokom. Zčasu na čas ho navštívili nakašírované intelektuálky, sktorými sa zhováral nanajvýš zdvorilo azavše iba záblesk vjeho očiach prezradil, že vhrudi mu bije mužné srdce.

– Žiaduce by bolo napísať knižočku oNew Honte, – povedal, keď prestal skúmať moju spôsobilosť.

– ONew Honte? – spýtal som sa. – Prečo práve oNew Honte?

– Preto, – trpezlivo mi vysvetľoval pán riaditeľ, – lebo oNew Honte ešte nikto nikdy nenapísal ani riadok. Na Newhonťanov všetci akosi zabudli.

Nato mi veľkoryso dal tri dni na rozmyslenie. Ale aby mi to uľahčil, hneď na druhý deň popoludní ma zavolal do renovovanej pivárne Zlatý bažant, ktorej múry skrášľovali jelenie parohy adiviačie kože. Pozvanie som musel pokladať za veľmi veľkú česť, lebo za bránou Vydavateľstva sa pán riaditeľ so svojimi mladými spolupracovníkmi do reči neveľmi púšťal. Prišiel som preto už odesať minút pred dohodnutým termínom, aby som ho nenechal čakať ani len pol minúty. Ale aj tak ma predbehol. Musí to byť preňho veľmi dôležité, pomyslel som si, dokonca vonkoncom to nezakrýva. Pán riaditeľ bol vcivile, čiže nemal oblek ani kravatu, len čierny pletený rolák ačierne džínsy, akoby zpivárne pokračoval na seansu čiernej mágie. Na pive mu už sadla pena, hoci zkrígľa odpil iba niekoľko dúškov, avmagazíne Newsweek listoval tak obradne, akoby mal pred sebou antikvárnu zriedkavosť, ktorej hodnotu vtejto krčmovej spoločnosti vie oceniť jedine on. Pán riaditeľ výborne hovoril po anglicky, ale ani túto znalosť nedával na obdiv, akoby vnašich končinách bolo celkom prirodzené, že unás aj kadejakí žobraví bezdomovci vedia, ak ich oto človek poprosí, odriekať zopár veršov zo známych Keatsových básní.

– Well, – spokojne povedal pán riaditeľ, keď som zastal pri jeho stole azdvorilo pozdravil. – Prišli ste trochu skoro.

– Chcel som byť presný, – vykrúcal som sa, aon spochopením, hoci trochu vyčítavo prikývol.

– Predsa ste neboli presný, – povedal. – Prísť skôr je taká istá necnosť ako meškať.

– Nemusel som čakať na električku, – vysvetľoval som.

Pán riaditeľ sa blahosklonne usmial.

– Tie električky... – povedal mnohoznačne, azasa vyčítavo, ale nedokončil vetu.

Prisadol som si.

– Poďme na vec, – povedal stroho, lebo pán riaditeľ ani vcivile nerobí okolky.

Nechali sme teda električky električkami, koniec koncov predmetom nášho rozhovoru bol New Hont abudúca knižočka oňom, rád by mi dal nejaké podnety na jej napísanie, povedal. Pán riaditeľ začal trochu zoširoka zhŕňať aspekty, akiste preto, aby ani jeden nepustil zo zreteľa vzhľadom na to, že človek buď vykoná dôkladnú prácu, alebo nijakú. Očom hodno napísať knihu? – postavil otázku, akeďže ju položil sebe, zaraz si na ňu aj sám odpovedal. Otémach, ktoré zaujímajú verejnosť. Napríklad oživote slávnych ľudí, povedal trochu uštipačne. Oživoty slávnych ľudí sa zaujíma mnoho čitateľov, lebo prevažná väčšina znich vonkoncom nie je slávna amyslí si, že zo životopisov slávnych ľudí sa môže dozvedieť tajomstvo aspôsob, ako sa jednoduchý človek stáva slávnym. Hodno ešte písať knihy aj ovedeckých témach. Vedecké témy, osobitne ak ich autor podáva jasným, zrozumiteľným jazykom, môžu počítať sveľkým záujmom, lebo väčšina čitateľov nemá ani šajnu ovedách, anavyše nepochopiteľne prepáčia autorovi knihy aj to, že ich pokladá za hlupákov. Spomedzi kníh svedeckými témami sú populárne najmä diela, ktoré sa zaoberajú chorobami aich liečením, keďže väčšinu čitateľov raz privedie do hrobu nejaká choroba, lebo predsa musíme uznať, že je málo pravdepodobné, aby čitateľ objavil nejakú neznámu tropickú baktériu. Bylinkárstvo, šarlatánstvo ainé alternatívne liečebné metódy môžu oddialiť čas nášho odchodu do záhrobia. Aže ako, to sa môžeme dozvedieť práve ztýchto kníh. Ďalej hodno vydávať aj cestopisy, keďže počas krátkeho života beztak nemôžeme navštíviť všetky miesta, atakéto knihy čiastočne nahradzujú osobné zážitky, hoci len do istej miery, ako onanovanie môže nahradiť jedinečnú slasť súžitia vo dvojici.

– Svet ešte vždy čaká na objavenie, – zamyslel sa na chvíľu pán riaditeľ, ale mohol si to odpustiť, lebo stratil niť svojho napínavého myšlienkového procesu. – Kde som to skončil? – spýtal sa zľaknuto.

– Pri cestopisoch, – povedal som.

– Áno. Cestopisy... Svet je plný tajomstiev. Samá zaujímavosť. Našou úlohou je rozlúštiť tieto tajomstvá apredostrieť ich čitateľom.

Pán riaditeľ tieto vzletné myšlienky dobromyseľne dával do mojej pozornosti, ale ak nie som na ne odkázaný, povedal, môžem ich smelo odhodiť ako použitú papierovú vreckovku, veď istotne aj ja mám svoje originálne myšlienky, abol by povďačný, keby som sa mu snimi zdôveril. Arád by ma ešte upozornil, že New Hont naozaj zanedbáva nielen veľká politika, ale aj médiá, akoby ani nejestvoval, alebo akoby sa tam nikdy nestalo nič, čo by stálo za povšimnutie. New Hont od nepamäti nepostihla povodeň, jeho obyvateľov nehubilo ani zemetrasenie, ani epidémia. Poľutovaniahodní Newhonťania by sa uspokojili aj so stredne silnou víchricou, len aby sa na niekoľko dní dostali do centra pozornosti celej krajiny.

Vtomto momente sa pán riaditeľ rozcitlivel adôverne mi oznámil, že dlho ani netušil oexistencii územia stýmto názvom. Zavše ho zabúdajú vyznačovať aj na mape, čo je naozaj nehorázna neprávosť.

– Je teda najvyšší čas, aby sme objavili New Hont, – vyvodil pán riaditeľ poučenie zo svojej zaujímavej úvahy. – Nikto to za nás nespraví. Starosta mesta sa vás potom ujme.

Starosta mesta učupeného pod úpätím Šibeničného vrchu nebol nikto iný ako elegantný pán, ktorý začiatkom jarí navštívil vydavateľstvo. Privítal ma srdečne, akoby sme boli starí známi alebo vzdialení príbuzní, aubezpečil ma, že vo všetkom mi bude nápomocný, ak sa stretnem sakýmkoľvek problémom, nech sa len smelo obrátim naňho. Vmeste pobudnem dovtedy, dokedy budem chcieť, aza zálohu mám pokladať skromné štipendium, zktorého si uhradím výdavky na pobyt vmeste. Bývať budem vhosťovskom dome mestského úradu, je to tiché, pokojné miesto, veľmi vhodné na uvažovanie apísanie, amôžem tam prijať trebárs aj dámsku návštevu, rozmýšľanie apísanie predsa netreba prepínať, lebo môže uškodiť nášmu zdraviu.

Pomerne rýchlo som sa spriatelil so starostom azaraz som sa presvedčil, že tento kamarátsky, uhladený, hoci trochu plachý muž vstredných rokoch má vmeste veľkú autoritu. Aj najlepší priatelia, ba aj rodinní príslušníci ho oslovujú pán starosta. Učiteľ matematiky – ako nezávislý kandidát – sa hneď po páde komunistického režimu stal starostom mesta. Odvtedy je jeho život samá hrdlačina. Vmeste vstáva vždy ako prvý, lebo to pokladá za povinnosť prvého občana mesta. Keď vNew Honte ešte všetci sladko spia, on je už na nohách aláme si hlavu nad tým, akoby sa dal zlepšiť život Newhonťanov. Spočiatku sa pre toto veľmi zhrýzal, lebo záľaha povinností ho oberá omalé, ale predsa len nezanedbateľné radosti rodinného života. Nakoniec trýznivý problém vyriešil so súhlasom zastupiteľstva tak, že popoludní medzi piatou asiedmou vyčlenil prijímacie hodiny pre manželku adve dorastajúce dcéry, zktorých jedna hrá talentovane na husliach. Vtomto čase preňho nejestvujú nijaké úradné povinnosti. Prirodzene, nevzťahuje sa to na víkendy asviatky, tie trávi doma, vteple rodinného kruhu.

Starosta ma požiadal aj oto, aby som ho raz týždenne poctil návštevou vúrade aúprimne, ale ozaj úprimne ho informoval osvojich zážitkoch, pocitoch askúsenostiach abez váhania, ale ozaj bez akéhokoľvek váhania mu predostrel snimi spojenú mienku. Preto som tamojšie pomery, zdvorilosť, láskavosť apohostinnosť Newhonťanov vždy len chválil, čím som pánovi starostovi lahodil. Zvďačnosti mi čoraz väčšmi dôveroval anezaváhal, aby sa mi zčasu na čas zveril aj snejakým svojím tajomstvom. Prezradil mi ešte aj to, že samospráva ho poverila okrem praktických úloh aj vyriešením veľmi chúlostivej – duchovnej! – úlohy. Našťastie, povedal, je to dlhodobo terminovaná úloha, ale aj tak mu jednostaj zamestnáva myseľ.

Keď som prejavil záujem o to, včom je podstata spomínanej chúlostivej úlohy, najprv sa poškrabkal na temene hlavy, potom zahmkal anapokon zvraštil obočie. Navidomoči sa zdráhal, váhal, uvažoval otom, či niečo neprezradí, hoci aj štátne tajomstvo, alebo poruší mlčanlivosť, keď to zavesí na nos cudziemu človeku, ikeď ten pobýva vmeste práve preto, aby otom napísal knižku.

– Nuž, ide oto, – povedal stíšeným, šepotavým hlasom, – že by som mal vymyslieť ideu New Hontu.

– Obávam sa, že celkom dobre nechápem, čo hovoríte, pán starosta. Čo to máte vymyslieť? – spýtal som sa zarazene.

– Ideu New Hontu, – zopakoval starosta. – Na svete sa všetko deje podľa princípov avzáujme nejakej idey. Ale čo môže byť idea New Hontu? Jednoduchšie povedané: načo je New Hont na svete?

– Avy to neviete? – začudoval som sa.

– Vedeli sme, ale zabudli, – kajúcne sa priznal starosta. – My tu, vNew Honte, permanentne zabúdame.

– To je chyba.

– Mne to hovoríte? – vzdychol starosta.

Aposťažoval sa, že on sám je tiež veľmi zábudlivý, hoci, pravdaže, ľudská hlava nie je kapitula, ale aj tak! Tým si vysvetľuje, že všetci ho oslovujú pán starosta, lebo keby to tak nebolo, jedného dňa by možno zabudol, že je starostom New Hontu, avrátil by sa do školy učiť matematiku. Popri bežných denných starostiach je teda jeho hlavnou povinnosťou nájsť stratenú ideu New Hontu. Lebo napríklad vezmime len New York. Čo je New York? Finančná metropola sveta. Nuž, aParíž? Metropola umení. AViedeň? Hlavné mesto valčíkov. Ale teda čoho hlavným mestom je New Hont? Hlúposti? To azda predsa len nie! Preto ráno medzi ôsmou adeviatou hodinou, keď mozog človeka pracuje na najvyššie obrátky, láme si hlavu nad ideou New Hontu. Je to krušná hodina. Vtedy ho nikto nesmie vyrušovať, vypnú mu aj telefón, aon tam len tak osamote sedí vkoženom kresle acivie do prázdna. Darmo, bez ideí nemožno ani rozmýšľať. Starý priateľ ujo Koloman mu odporúčal, aby sa usiloval zistiť, akú má svoju osobnú ideu, apotom možno príde aj na ideu New Hontu. Nuž tak, ale jeho ideou je vymyslieť alebo nájsť ideu New Hontu, anie je isté, či je túto náročnú úlohu schopný zvládnuť. Akoby starí Gréci boli poverili Pytagora, aby vynašiel elektrickú žehličku. Nateraz už aj poslanci miestnej samosprávy uznali, že také niečo nejde len tak zo dňa na deň. „Potrebujeme vôbec tú ideu?“ pýtali sa ďalší aďalší. Starosta však zostal nepoddajný. „Bez ideí sa zastaví život,“ odpovedal nedôverčivcom amalodušným.

Ostratenej idei som neskôr ťahal rozumy aj zuja Kolomana. Ale on len mrzuto hodil rukou:

– Ideu sme nestratili, ale premrhali, – povedal.

– Teda viete, čo to bolo?

– Vedel som, ale zabudol, – hanblivo sa priznal ujo Koloman.

Podľa neho Newhonťania premrhali ideu naposledy roku 1968 ači skôr potom, vnasledujúcich temných rokoch. Idea, oktorej dnes už ani nevie, čo to vlastne bolo, sa nestratila len tak zo dňa na deň, ale skôr sa spotrebovala tak ako múka, soľ, cukor alebo ryža zkomory. Tým chce obrazne povedať aj to, že Newhonťania ideu jednoducho skonzumovali. Ale možno, že korene problémov siahajú ešte hlbšie. Až do Vianoc roku 1944...

2

Kanonáda nedoliehala zvýchodu, ako všetci čakali, ale zjuhu, akoby počas noci ktosi, možno zrozmaru, vsmere hodinových ručičiek otočil svetové strany vštyridsaťpäťstupňovom uhle, aby nadobro dezorientoval obyvateľov New Hontu. Tupé dunenie diel nevyvolalo paniku, mnohí sa na to vôbec neprebudili. Zpostelí vyhnalo len tých, ktorí trvalo trpeli nespavosťou, boli večne nepokojní avždy bdelí. Ale aj tým sa skôr uľavilo. Všetci, celé mesto sa už niekoľko dní úporne pripravovalo na nadchádzajúce udalosti, na ohlušujúcu delostreľbu, ohnivý dážď, erdžanie koňov, čiže na príchod Rusov. Kde sú Rusi? Prečo už nejdú? Nečakali ich splesajúcimi srdcami, skôr plní úzkosti sa pripravovali na neodvratnú živelnú pohromu, ale Rusi na nich kašlali, akiste boli zaujatí dôležitejšími vojnovými operáciami, ako by mali defilovať ulicami New Hontu, pritom pomaly už uplynul týždeň, čo Nemci vspoločnosti svojich ideologických priateľov šipákov bez chvatu ustúpili smerom na západ. Každý, kto sa nestal vojakom alebo nebol utečencom, by už mal vojnové udalosti rád za sebou. Rýchlo abezbolestne.

– Zavše sme takí naivní, – povedal ujo Koloman, penzionovaný právnik, avrhol na mňa karhavý pohľad, akoby aj na mňa padala zodpovednosť za ľudské slabosti.

Rusi teda meškali ameškanie zvyšovalo vmeste znepokojenie. Zdalo sa, že každá minúta je hodinou akaždá hodina celým dňom. Zavše, poväčšine vnoci, na sivej oblohe tiahli na juhozápad, azda na Budapešť, bombardéry so zlovestným burácaním, ktoré vyvolávalo strach, hoci New Hont nebombardovali. Letci možno ani nevedeli, že také osídlené miesto vôbec jestvuje medzi husto zalesnenými vrchmi, ktorých vrcholce pre hmlu už viac dní nebolo vidno. Zčasu na čas namiesto bômb poletovali zneba snehové vločky, ale aj tie padali stakou nevôľou, akoby chceli vyjadriť solidaritu sobyvateľstvom.

– No čo Nemci? Ako sa správali? – spýtal som sa.

– Akurát sa len rozhliadli po meste. Strategický význam New Hontu je nulový, – povedal ujo Koloman.

– Vporiadku. Ale akí boli?

Ujo Koloman sa zamyslel, akoby sa mu boli práve Nemci vytratili zdaktorého vreca pamäti, ktovie už ako dávno. Potom mrzuto hodil rukou.

– Nemci sú dvojakí, – povedal ešte trochu zamyslene. – Jedni sú, ako vieme, vysokí, štíhli, modrookí, svetlovlasí aGermáni. Aj Nemci toho druhého typu sú Germáni, ale sú územčistí aod množstva vylôchaného piva majú veľké vypuklé bruchá. Pivo je zradný nápoj. Zohavuje, uvoľňuje brušné svalstvo arozťahuje žalúdok ako mech alebo benzínová nádrž na nákladných autách. Práve takýto major spivným bruchom azáprdkovým dychom nás poctil návštevou amojej svokre skonfiškoval všetok cesnak. To on povedal, že New Hont je zo strategického hľadiska nula. Taká nula, že väčšia azda už nie je vcelej župe.

Práve preto sa zdalo predpokladať, že mesto nezaujíma ani Rusov, jednoducho ho obídu ako cyklista skapatého psa. Ale tomu akosi nikto naozaj neveril. Anavyše trochu to aj urážalo sebavedomie obyvateľstva. Vmeste bol predsa okresný súd, požiarna zbrojnica, vyššia dievčenská škola, ba aj maličké väzenie, kde všelijakí paskudníci zokolia mohli rozjímať nad prísnou literou zákona anevinnosťou svojich mladých liet. Je pravda, že kasárne chýbali. Aj muničný sklad. Oto viac bolo oviec ahovädzieho dobytka, nespočetné množstvo hydiny, vkomorách údená slanina, vhrobliach zemiaky, vskriniach azásuvkách rozličné cenné aj bezcenné predmety.

Vtedy na úsvite, keď konečne, niekde ďaleko, až kdesi za Ipľom, zaduneli delá, ani mraky viac nesabotovali sneženie. Istý vyslúžený vojenský stratég vysvetlil ujovi Kolomanovi, aký je vzťah medzi delostreľbou asnežením. Vystrelené delové náboje pohnú povetrím avzduch zasa zatrasie oblakmi. Akoby sa zatriasla osika, povedal vyslúžený stratég, ktorý vtom čase bol už sivovlasým baťkom adával do poriadku newhontský archív. Akeďže vúrade veľa roboty nebolo, len čo sňou skončil, začal dokumenty usporadúvať nanovo podľa iného hľadiska. Avich vymýšľaní bol nevyčerpateľný. Či už šedivejúci stratég mal pravdu alebo nie, sneženie pôsobilo na rozrušené duše ako balzam.

– Budeme mať pekné, zasnežené Vianoce, – konštatovala svokra uja Kolomana, keď vyšli na okraj mesta preskúmať južný obzor, na ktorom sa jednostaj mihotali žltkasté svetlá. – Ešte sú ďaleko, – poznamenala neskôr. – Možno prídu až po Vianociach.

Rusi pálili zdiel ešte deň či dva, pomaly si na to všetci zvykli ako na poludňajšie zvonenie. Nič iné sa nestalo.

– Po čase človek už nevníma ani streľbu, – povedal ujo Koloman. – Trocha sme sa vyľakali, až keď opäť zavládlo ticho. Čože bude teraz?

Napokon Rusi predsa len prišli pred Vianocami. Vôbec neprišli, iba zrazu tu boli. Pod rúškom noci obsadili mesto tak nebadane, akoby sa boli vkradli potichu zo severu, spoza vrchov alesov, ohľaduplne, aby sa deti nebodaj nezobudili. Tanky dorazili až ráno. Darmo sa všetci už niekoľko dní pripravovali na veľké dramatické stretnutie, teraz sa predsa všetko javilo ako sen, ako sa tu zničoho nič zrazu len ocitli, mesto už dávno obkľúčili, meškal iba rozkaz, ale zdá sa, že teraz ho už vydali. Ale prečo prišli peši?

Ujo Koloman spal spánkom spravodlivých, bolo to Božie požehnanie, ak raz už zaspal, potom teda spal tak tvrdo, ako raz bude ležať vhrobe. Precitol na to, že vizbe svieti svetlo, niekto nahlas vykrikuje, vedľa jeho postele zasa stojí neznáma mladá žena amieri naňho samopalom. Pripravený bol na všeličo, ale na to nie, že ho oslobodí práve žena (hoci oslobodením sa to povinne nazývalo až neskôr vzáujme „historickej hodnovernosti“). Ujo Koloman, vktorom vypestovali úctu azdvorilosť kženám, ku galantnosti akpodobným prekonaným daromnostiam, rýchlo premohol prvý úľak azdvorilo sa usmial. Vojačka jeho úsmev akiste nepochopila, lebo sa naňho osopila škriekavým hlasom, pravdaže, po rusky, atak ztoho, čo povedala, ujo Koloman nerozumel ani muk, ale predsa by mohol odprisahať, že mu šprihla niečo ako do skurvenej matere, nevyškieraj sa mi tu, lebo zpaplóna na sebe budeš mať sito. Ujo Koloman zaraz pochopil, že to, čo mu natrepali veľmi naivní ľudia ozdvorilosti agalantnosti, platí len potiaľ, kým nejde do tuhého. Avtedy sa razom začal potiť. Obliekol sa stakým chvatom, že aj sako si pozapínal nakrivo. Svokra sa triasla pri črepových kachliach, ale zaručene nie od zimy. Okrem ženy boli vizbe ešte ďalší dvaja vojaci, strniská na ich tvárach prezrádzali, že to boli muži. Potom zkuchyne vošla do izby manželka uja Kolomana shrnčekom mlieka, zktorého odpila niekoľko dúškov predtým, než ponúkla jedného zvojakov. Aj toto pripomínalo neskutočný sen. Aešte väčšmi neskutočné bolo, keď druhý vojak zrazu odklopil veko klavíra aspustil Čardášovú princeznú. Vtedy si už ujo Koloman zaväzoval šnúrky na topánkach anáhle sa ním prevalila vlna tepla. Sú to predsa len kultúrni ľudia, blyslo mu vmysli, tak to azda nebude také zlé. Ale vojačka sa postarala, aby jeho skorá radosť nebola zavŕšená. Zasa čosi zvreskla, možno niečo také, akože von, ty ničomník, aujo Koloman sa podvolil ozbrojenému nátlaku. Iba na ulici zbadal, že tretí Rus, ktorý si sadol za klavír, nie je snimi, aako tak mlčky kráčali nočnou ulicou, znova ho začala premáhať zlá predtucha. Na ulici sa tmolili vojaci. Akiste sa cítili ako doma, lebo bolo zima apadal snehový poprašok.

Uja Kolomana zaviezli do dievčenskej školy azatvorili do prvej bé triedy. Našťastie nebol sám, vsadili ho dokonca do veľmi vznešenej spoločnosti. Okrem neho si väzenie užívali ďalší traja, medzi nimi dvaja bývalí starostovia (tretí, ten terajší, zdúchol spolu sNemcami), Ďuso Nehéz zčeskoslovenských čias aFero Tóth, ktorého vykopli šipáci. Tretím zajatým bol riaditeľ školy Mišo Török. Starostovia sa vzájomne ani len nepozdravili azazlievali Rusom, že vôbec nemajú cit pre rozdiely medzi nimi. Keď uja Kolomana sotili do triedy tak, že sa bezmála rozpleštil, prvý podišiel knemu apozdravil Mišo Török. Priateľsky ho potľapkal po chrbte, akoby sa mu vhrdle zasekla rybia kostička, aoznámil mu hlasom priduseným od zdesenia:

– Nemusíš sa báť, Koloman, sú to Ukrajinci.

Ujo Koloma sa neopovážil spýtať, skadiaľ vzal Mišo túto informáciu avonkoncom nechápal, prečo sa potom teda nemusí báť. Kto sa nebál, to bol Ďuso Nehéz. Výborne hovoril po slovensky aako neskôr vyšlo najavo, obstojne sa vedel dorozumieť aj sRusmi.

Okrem týchto štyroch bola vučebni ešte jedna, piata osoba; hoci bola dobre viditeľná, bola medzi nimi predsa len svojím duchom, predbežne sa nedalo odhadnúť, či vroli ochrancu alebo spoluvinníka. Visela na stene, nad tabuľou. Podobizeň Miklósa Horthyho. Po šipáckom puči voľajako na ňu pozabudli alebo ktovie, možno ňou demonštrovali ako so symbolom duchovného odboja. Táto zábudlivosť alebo duchovná rezistencia pre nich bola neskôr takmer osudná. Zakrátko totiž vznešenú spoločnosť navštívil ruský dôstojník, ato klavirista. Ujo Koloman si vydýchol, že ho tak skoro znova vidí, ale radosť zúľavy si mohol užiť iba veľmi krátko. Dôstojník si hneď všimol trochu zmorenú tvár Miklósa Horthyho achvíľu sa naňho uprene díval, akoby sním už dávno chcel zúčtovať, ale zatiaľ sa ktomu akosi nikdy nedostal.

– Gorty, – povedal ticho, informovane.

So stoickým pokojom vytiahol pištoľ astrelil do Horthyho. Priamo doprostred čela.

Namiesto krvi sa rozprskli úlomky skla. Dôstojnícky klavirista pištoľ hneď neodložil, iba ju sklopil. Ďuso Nehéz sa škodoradostne zaškeril, ale úškľabok mu veľmi rýchlo zatrpkol. Dôstojník si otáčal pištoľ na ukazováku avykročil knemu takými svižnými aodmeranými krokmi, že ujo Koloman si pomyslel: odbila posledná hodina bývalému starostovi. Ďuso Nehéz sa začas usiloval vzdorovať dôstojníkovmu pohľadu, ale čím väčšmi sa blížil knemu, tým menej sa mu to darilo. Meravo stál vpozore, tvár sa mu pretiahla, prsty sa triasli. Dôstojník zastal dva kroky pred ním, fľochol na ostatných azo dva či tri razy pokýval hlavou. Potom svoj výhražný pohľad znova uprel na bývalého starostu aspýtal sa:

– Vari ľutujete toho ničomníka!?

Jeho otázka vyvolala hlboký údes. Zdesenie však nevyvolala samotná otázka, ale spôsob, ako ju dôstojník vyslovil dokonalou maďarčinou, bez prízvuku, skôr zvedavo ako nepriateľsky. Teraz, keď pred nimi takto znezrady odhalil svoj pôvod, až teraz sa stala pôda pod ich nohami naozaj horúcou. Pekný podkarpatský Ukrajinec, zlostne si pomyslel ujo Koloman apozrel na Miša Töröka, ktorý vtej chvíli už bol živá mŕtvola.

– Mišo stál na dva či tri kroky odo mňa apustil do gatí. Neskôr som sa ho usiloval utešiť, že za niečo také sa ozaj netreba hanbiť, sme predsa civilné osoby ahumanisti apodobne. Mišo sa však rozplakal, možno zo strachu, možno od hanby. No a... zapáchal. Len čo je pravda.

Ďuso Nehéz medzitým prisahal na všetkých svätých, že Horthyho vždy nenávidel, za čo ho viac ráz šikanovali, aak je niekto naozaj šťastný, potom je to on, že slávna sovietska armáda konečne prišla aj knám do New Hontu. Ako rozprával, jeho prejav bol čoraz vrúcnejší atí, ktorí ho poznali, nemali pochybnosti oúprimnosti jeho vďaky. Oproti stojaci Fero Tóth ním pohrdol meravou tvárou. Mlčiaci dôstojník neprejavil ani náznak dojatia. Iba raz mrdol nozdrami, vtedy mu ich akiste zasiahli prvé vlny zápachu, ktorý sa šíril od Miša Töröka. Kŕčovitosť Ďusa Nehéza zvoľna poľavovala, jeho prejav bol čoraz vzletnejší, dosahoval bezmála básnické výšiny, na každý záchvev ruského dôstojníka striehol vďačným apokorným pohľadom psa, ktorý znovu našiel svojho pána. Ujo Koloman vedel, že trochu predstiera, lebo bývalý starosta nikdy nebol komunista, ale nevyčítal mu to, napokon každý si zachraňuje vlastnú kožu tak, ako vie, ateraz predsa žijeme takéto časy. Skôr sa obával. Mal obavy, že zamak falošnosti, čo sa vmiešala medzi slová úprimného vyznania Ďusa Nehéza, neujde dôstojníkovej pozornosti.

– Dosť! – náhle netrpezlivo prehovoril dôstojník aďalej takisto pokračoval po maďarsky. – Ste pozoruhodný človek. Postaráme sa ovás...

Toto zasa vyznelo akosi dvojzmyselne. Zo slov, ktoré mali povzbudiť aupokojiť, ujo Koloman vytušil iróniu, ale možno, že si to len nahovára, že to vyplýva znezámernej retrospektívy následných udalostí. Pravou príčinou dvojzmyselnej situácie mohlo byť to, že ruský dôstojník hovoril po maďarsky, pritom nemohli počítať stým, že bude snimi solidárny. Ba navyše akoby tým chcel dôraznejšie ako ktokoľvek iný demonštrovať, že ich pokladá za nepriateľov. Anič neznamená fakt, že hovoria spoločným jazykom. Aže on, na rozdiel od ostatných ruských dôstojníkov, je schopný ich zatknúť nielen fyzicky, ale vidí im aj do myšlienok ado duše.

Do učebne vošiel radový vojak svýzorom dieťaťa adôstojníkovi niečo stručne oznámil. Zakrátko dôstojník prehovoril takto:

– Prišiel Stepan Fiodorovič. Ideme knemu, ale vy tu zostanete, – nariadil Mišovi Törökovi. – Stepan Fiodorovič je citlivý človek.

Stepan Fiodorovič bol nizučký, územčistý dôstojník, plukovník alebo generál, veľká okrúhla hlava mu svojou hmotnosťou vtlačila krk ktelu, zmaličkých prasacích očí mu sršala nezatajovaná nedôverčivosť, lebo aj ruský dôstojníckyklavirista, ktorý hovoril po maďarsky, bol pred ním celý nesvoj aplný rozpakov. Vriaditeľni sa Stepan Fiodorovič chvatne prechádzal sem itam, hovoril rapotavo anahlas, akoby tichší prejav pokladal za nevhodný kpátosu historickej chvíle oslobodenia New Hontu. Ujo Koloman vcivile vňom videl riaditeľa cirkusu alebo, čertvie prečo, cukrárskeho majstra. Človeku zídu na myseľ takéto pochabé myšlienky aj vtedy, keď ho možno vnasledujúcej chvíli odbachnú strelou do hlavy. Stepan Fiodorovič zasypával otázkami dôstojníckeho klaviristu, ktorý mu zakaždým odpovedal stručne aveľmi úctivo. Ďuso Nehéz mlčal múdro, oni dvaja, Fero Tóth aujo Koloman, rezignovane. Ďuso Nehéz by bol najradšej rukami anohami dal najavo, že rozumie po rusky, ale Rusi na to akurát neboli zvedaví. Stepan Fiodorovič sa vehementne oháňal rukami, čo si druhý dôstojník zrejme nemohol dovoliť. Stepan Fiodorovič zrazu vkúte riaditeľne zostal stáť ako kôl aoznámil, že výsluch sa skončil.

Uja Kolomana so spoločníkmi už odviedli nazad do učebne. Dôstojnícky klavirista ich informoval, ako sú na tom.

– Odteraz ste zodpovední za všetko, čo sa vtomto meste stane. Majte to na pamäti!

Po mrazivom, drastickom prebudení na úsvite ujo Koloman sotva uveril, že je slobodný. Pravda, kslovám, že je slobodný alebo sloboda, razom prismudla akási nepríjemná príchuť. Ujo Koloman tušil, že odteraz bude vNew Honte všetko inak ako doteraz. Nič tu nebude také ako predtým, domy, mesto, vrchy, pastviny, ľudia, všetko. Tu bude teraz Rusko, pomyslel azovrelo mu srdce. Doteraz Rusko bolo veľmi ďaleko, teraz je zrazu tu, bolo tu zvečera na ráno, akoby ho bola priviala nejaká fujavica, anedá sa pred ním ujsť. Ale bol aspoň vbezpečí. Stepan Fiodorovič mu „bumažkou“ potvrdil, že on, ujo Koloman, je členom dočasného mestského direktória. Ale jeho manželka asvokra sa neprestali báť. Hneď vprvý deň príchodu Rusov do mesta unich ubytovali jedného mrzutého dôstojníka, ktorý sa pohyboval vdome, akoby bol jeho vlastníctvom.

Aby Rusi vyhoveli princípu paritného zastúpenia, menovali do direktória aj štyroch Slovákov: učiteľku, veliteľa hasičov advoch obuvníkov, ktorí zastupovali robotnícku triedu. Keďže všetci boli miestni obyvatelia anárodnostné trenice beztak neboli pre mesto charakteristické, direktórium fungovalo hladko. Inak ani nemohlo fungovať, lebo plnili iba príkazy, atie sa museli splniť. Zariadili sa na radnici ahneď na prvom rokovaní jednomyseľne zvolili veliteľa hasičov za predsedu direktória. Ten spočiatku snedôverou prijal dôveru, ktorou ho poctili členovia direktória, lebo právom mal obavy, že Rusi ho hudú brať na zodpovednosť aj za najmenšiu galibu, ale nemal veľmi na výber. Už roky ho pokladali za podozrivý živel, ktorý sympatizuje skomunistami, ahoci ho nevedeli usvedčiť zničoho, povesť (dobrá alebo zlá) zanovito prežila ateraz začala žiariť ako gloriola ozdobená červenou hviezdou nad veliteľovou plešivou hlavou, ktorej sa nikdy nelenilo potiť. Fero Tóth mu vysvetlil, že vtejto novej situácii komunista si môže dovoliť viac ako iní, akoniec koncov hasičský zbor je polovojenská organizácia, takže vtomto vojnovom virvare jej význam značne vzrástol. Veliteľ hasičov zamračene počúval príval vážnych ačoraz vážnejších argumentov, pri každom ho trochu striaslo, akoby mu na nešťastnú hlavu padali samé obvinenia. Napokon direktórium fungovalo iba niekoľko dní. Stepana Fiodoroviča totiž zakrátko odvelili. Nový veliteľ Timotej Samsonovič rozpustil direktórium azaviedol vojnovú správu.

Stepan Fiodorovič bol dobrák aosobitne svojím posledným opatrením si podmanil srdcia Newhonťanov. Nariadil, aby všetky zhabané hodinky vrátili právoplatným majiteľom. Podľa uja Kolomna Rusi neukradli vari iba vežové hodiny ato nesmierne množstvo vojnovej koristi zhromaždili včestnej sieni radnice, lebo lepšie miesto nebolo poruke. Obľuba Stepana Fiodoroviča vočiach mužstva akiste veľmi klesla. Ujo Koloman sa pamätá, že tikanie niekoľko sto hodín bolo počuť aj vnajvzdialenejších kútoch radnice, nezabránili tomu ani múry, ani dvere. Navyše bolo to počuť aj na ulici. Kto šiel tadiaľ, nemohol myslieť na nič iné, iba na to, že prechádza okolo gigantickej plastickej časovanej bomby. Človek by neveril, povedal ujo Koloman, aké to môže byť strašidelné, ak všetky hodiny zcelého sveta sústredia do jedinej miestnosti. Ale to všetko ešte nie je nič! Totálny zvukový chaos nastal vtedy, keď nástenné hodiny (mohlo ich byť niekoľko tuctov) odbili deviatu hodinu. Bili jedny po druhých, zavše sa vzájomne rušili, keďže nešli rovnako presne. Včestnej sieni bol taký dunivý hluk, že všetci sa ozlomkrky hnali na chodbu, ešte aj knim vyčlenený ruský dôstojník. Vonku na chodbe čakali, kým sa huriavk utíši.

– Mohli nám dať vatu do uší, – rozhorčoval sa jeden zobuvníkov.

Vonku na ulici sa zasa už ráno opol ôsmej vytvoril dlhý zástup. Po jednom vyvolávali občanov avšetkých upozornili, že na mieste zastrelia každého, kto si vyhliadne cudzie hodinky. Preto potom zavše trvalo aj desať minút, kým sa človek utvrdil, či má vrukách naozaj tie vlastné. Procedúra sa predĺžila dlho do noci abol to hotový zázrak, že nám nešiblo, priznal sa ujo Koloman, napríklad on sám tri dni atri noci počul ten prekliaty tikot. Nemohol som ani jesť, povedal, lebo som mal pocit, že tikot mi vychádzal priamo zo žalúdka.

Onedlho nato Ukrajinci maskovaní za Rusov odišli anamiesto nich prišli Mongoli maskovaní za Rusov, ktorých prvou úlohou bolo pozbierať všetky hodiny, ktorými sa dalo hýbať, pričom vežové hodiny rozstrieľali. Od tej chvíle funkciu hodín prevzali kohúty, človek aspoň vedel, že, ľaľa, svitá. Kominár Fredo, ale aj ďalší, sa veľmi rozrušene anechápavo vypytovali uja Kolomana, načo im vôbec je toľko hodín.

– Čo ja viem, – poštúral si šticu ujo Koloman, – možno, že zavedú nový letopočet.

Pritom život vonkoncom nebol taký veselý abezpečný. Ešte vposledný deň panovania mierneho ahumánneho Stepana Fiodoroviča sa stalo, že dopoludnia okolo jedenástej hodiny štyria ozbrojenci vpadli do miestnosti, kde rokovalo direktórium. Presnejšie povedané, predstieralo, akoby rokovalo, lebo nemalo čo robiť, ale jeho členovia museli byť spolu, hoci nedostali úlohu, lebo možno ohodinu im ju pridelia, takže museli byť vpohotovosti vo dne vnoci, vždy aodteraz už akiste navždy. Ozbrojený prepad ich však predsa zastihol nečakane, ohlasoval nejaké nové obyčaje. Vari ich len niekto neohovoril pred dobrákom Stepanom Fiodorovičom? – zamyslel sa ujo Koloman. Jeden zvojakov skríkol:

– Továrišč Neches!

Ďuso Nehéz sa mykol, tu, zahlásil, alebo niečo podobné, povedal to po rusky, ale na tom nezáležalo.

– Pôjdete snami, – ohlásil po rusky Rus, alebo povedal niečo podobné, avšetci ostatní by si boli vydýchli, ale každý znich vedel, že na to ešte nenadišiel čas.

– Kam? – spýtal sa po rusky Ďuso Nehéz, alebo sa spýtal niečo podobné, ale bolo zjavné, že otázku položil vzlom čase ana zlom mieste, lebo namiesto odpovede jeden zRusov ho poriadne buchol do chrbta a ostatní ho odvádzali shlučnými pokrikmi davaj, davaj. Zakrátko ujo Koloman ajeho spoločníci videli, že ho vyvádzajú aj zbudovy. Niekto podotkol, že ho akiste vedú na výsluch, ale nie je vylúčené ani to, že ide tlmočiť. No aj tak! Prečo je zabezpečený takým početným nepríjemným sprievodom? Popoludní sa dozvedeli, že Ďusa Nehéza odviedli do cintorína, tam mu prečítali niečo po rusky, nato ho zastrelili ahneď na mieste aj pochovali. Isteže, mohla to byť aj poplašná správa, svedka predsa nebolo. Uja Kolomana do istej miery prekvapil racionálny spôsob, ako vykonali opatrenie, že sa vyhli aj starosti sprevážaním mŕtvoly. Alebo možno, že Stepan Fiodorovič bol naozaj človek scitlivou dušou anechcel mať na svedomí, aby mŕtve telo Ďusa Nehéza poškvrnilo krvou patinovanú budovu radnice.

Popoludní prišiel za nimi dôstojnícky klavirista, sadol si medzi nich, nohy si vyložil na stôl adôležito pokyvoval hlavou. Avzdychal. Aobčas krútil hlavou. Mišo Török sa zasa prestal ovládať avpríhodnej chvíli, keď napätie vmiestnosti bolo už neúnosné, sa rozplakal. Dôstojnícky klavirista naňho vytreštil veľké oči. Potom vstal, pristúpil knemu apoklepkal ho po pleci.

– Netreba plakať za ním, – povedal. – Bol to zradca.

To je predsa iné, pomyslel si ujo Koloman. Potom, je to vporiadku. Aj unás, vNew Honte, každý statočný občan pohŕda zradcami. Takto sa udalosti konečne logicky vysvetlili alogickú udalosť možno pochopiť, hoci vziať ju na vedomie vôbec nie je také ľahké. Pravdaže, za predpokladu, že ruský dôstojník, ktorý vie po maďarsky aj hrať na klavíri, hovorí pravdu. Ale možno niekoho podozrievať, že klame, ak tak pekne vie hrať na klavíri? Vzdelaného človeka? Aj Stepan Fiodorovič istotne vie, čo aprečo robí. Ujo Koloman rozmýšľal tak, že keby teraz prestal dôverovať týmto vzdelaným ľuďom, mohol by sa aj obesiť, lebo potom celý život by nemal nijaký, ale napospol nijaký zmysel. Ale čo ak niekto ohovoril Ďusa Nehéza aRusi si to neoverili? Pravda, vo vojne nie je čas šiplať sa sniečím. Ale pravda je aj to, rozmýšľal ďalej ujo Koloman, že takto predsa možno udať ana základe toho popraviť aj iných, kohokoľvek, apotom zasa nič nemá zmysel. Ale hádam raz sa predsa len skončí vojna!

3

Opäťdesiat rokov neskôr bol ujo Koloman ešte vždy svieži, svižný azdravý, hoci už mal matuzalemský vek, aponáhľal sa na rokovanie newhontskej samosprávy, ktoré sľubovalo, že bude búrlivé, lebo na ňom sa konečne malo rozhodnúť, či vNew Honte na hlavnom námestí veľkom ako dlaň postavia sochu bývalému starostovi Ďusovi Nehézovi, ktorý zomrel mučeníckou smrťou, alebo niekomu inému. Avôbec, potrebuje mesto sochu? Ani dosiaľ nebola, amilenci predsa našli jeden druhého, školy, úrady fungovali, aj súd fungoval, ba aj voda už (na mnohých miestach) tiekla zvodovodu. Iba rany na sebavedomí sa nechceli zaceliť. New Hont nemal slávneho rodáka. Otcovia mesta, medzi nimi aj ujo Koloman, celé hodiny lamentovali nad tým, že vkaždom inom meste sa narodil jeden alebo viac slávnych ľudí, len vNew Honte nie. Bez slávnych rodákov je predsa mesto ako sirota. Môžu ho podporovať ztisícich strán, aj tak sa bude sužovať, že mu chýba pravý otec.

Nato vmiestnych novinách istý čitateľ zahalený do anonymity pripomenul meno Šebastiána Tinódiho¹ asúčasne oznámil, že je ochotný potvrdiť aj pod prísahou, ak príde čas, že slávny básnik viac ráz navštívil New Hont, ba navyše mesto autešený kraj vôkol neho si obľúbil tak, že sa rozhodol vňom usadiť. Ale tak ako neraz, aj tentoraz zasiahla nepriazeň osudu. Slávny bard si to namieril práve do New Hontu, keď sa mu pri neďalekom Čabradskom hrade splašil kôň azhodil ho zo sedla ako vrece zemiakov. Šebastián Tinódi vcelku dobre obišiel, vyvrtol si iba členok. Odniesli ho na Čabradský hrad (bol bližšie) atam ho opatrovali. Preto už vtedy známy básnik zvďaky ospieval slávu Čabradského hradu namiesto newhontského, hoci New Hont bol strategicky oveľa dôležitejším aexponovanejším miestom. Anonymný pisateľ článku ubezpečil obyvateľov New Hontu, že všetko vie podoprieť dokumentmi, akeď historická situácia bude ešte priaznivejšia ako dnes, je ochotný tieto dokumenty sprístupniť verejnosti.

¹ Šebastián Tinódi (Tinódi Lantos Sebestyén), nar. pred rokom 1515 vTinóde, (rum. Tinaud), zomrel 30. 1. 1556 vBlatnohrade (Sárvár), básnik, skladateľ, bard. Zmiest na území Slovenska sa jeho meno spája predovšetkým sKošicami (1554?), kde vlastnil dom anapísal podstatnú časť svojho diela.

Okrem mena Šebastiána Tinódiho sa vynorilo aj meno Kálmána Mikszátha.² Všetci starousadlíci vedia, že Kálmán Mikszáth mal rád svoj rodný kraj atieto končiny rád navštevoval, aj keď bol slávnym spisovateľom. Raz vsprievode poslancov cestoval do Balážskych Ďarmôt, akeď vlak voblakoch pary zastal na železničnej stanici vNew Honte, vraj spolucestujúcim pánom povedal:

² Kálmán Mikszáth (16. 1. 1847, Sklabiná – 30. 5. 1910, Budapešť), prozaik, publicista, poslanec Uhorského snemu. Zrodného Novohradu by preňho nebolo ďaleko do pomyselného New Hontu.

– Či viete, že nechýbalo veľa, aby som sa narodil vtomto meste? Práve vtedy tu sľúbili úrad otcovi, ale vposlednej chvíli si to rozmyslel.

Páni poslanci všetci do jedného uznanlivo prikyvovali, lebo Kálmán Mikszáth sa vtedy už tešil veľkej úcte na celom svete. Aspisovateľ si potiahol zfajky apozrel zokna kupé. Práve tadiaľ prechádzal mladý predavač malinoviek. Kálmán Mikszáth bol smädný, privolal si teda pikolíka shebkými fúzmi aschuti si odpil. Ale zaraz pohár vrátil.

– Tá malinovka je teplá, chlapče, – povedal trochu vyčítavo, ale bez hnevu.

Ale chlapec, ako každý pravý Newhonťan, sa razom vynašiel.

– Horúčava je ešte väčšia, urodzený pane, – odvetil apohotová odpoveď sa zapáčila Kálmánovi Mikszáthovi.

– Ty to vživote ešte ďaleko dotiahneš, chlapče, – povedal spisovateľ zmierlivo astiahol sa nazad do kupé.

Vtedy zverolekár, ktorý nebol newhontským starousadlíkom, no zrazu len sedel medzi poslancami mestskej samosprávy, ktorí boli starousadlíkmi, navrhol, aby teda postavili sochu Lajosovi Kossuthovi. Kossuth má všade sochy, Kossuth patrí všetkým, lebo je otcom všetkých Maďarov, teda aj Maďarov vNew Honte. Ale nie je náš, vzápätí sa rozhorčili poslanci slovenskej národnosti aod napätia sa hneď aj rozochvel vzduch vtrochu eklekticky zariadenej zasadacej sieni radnice. Možno, že Kossuth má sochy všade, ale nie na Slovensku, aNew Hont, ak by to naši maďarskí priatelia zabudli, je už súčasťou Slovenska. Nech má potom teda vmeste sochu radšej Štúr! Alebo obidvaja, zapojil sa do licitovania ujo Koloman. Aj keby to znamenalo dvojnásobný výdavok! Nech má jeden sochu na južnej adruhý na severnej strane hlavného námestia. Ale niekto sa blysol ostrovtipom anenarušeným zmyslom pre realitu, keď pripomenul, že vtakom prípade by predsa stáli naproti sebe abudili zdanie, že aj obyvatelia maďarskej aslovenskej národnosti stoja proti sebe, atak je potom táto predstava principiálne nesprávna nielen zpedagogického hľadiska, ale aj so zreteľom na spoločné záujmy občanov obidvoch národností. Nech len stoja pekne vedľa seba. Ale to by bolo zasa falšovanie dejín, niekto opäť namietol, veď Kossuth aŠtúr nestáli vedľa seba, ale naopak, stáli proti sebe, nech je to už akokoľvek poľutovaniahodné. Potom predsa len bude najlepšie riešenie, keby ani jeden znich nemal sochu vNew Honte. Tým skôr by ju mohol mať kráľ Matej. Navyše bol spravodlivý amôžu ho akceptovať aj Slováci. Ztoho opäť vzplanula zanietená diskusia.

– Vieme otom, že kráľ Matej bol vGemeri. Ale nemáme informácie, že bol aj vNew Honte.

Tak sa znova dostala na pretras nezabudnuteľná postava Kálmána Mikszátha, on by bol vyhovujúci aj zo slovenského hľadiska, aspisovateľ je predsa niekto. Už sa črtala veľká zhoda votázke postavenia sochy Kálmána Mikszátha, keď sa prihlásil oslovo ujo Daňo Bosniak. Málokedy si vzal slovo, ale keď to veľmi zriedkavo urobil, nikdy sa nikomu nezavďačil. Vduchu ho všetci nenávideli, lebo večne maril aj tie najkonštruktívnejšie návrhy. Ani tentoraz to nebolo inak. Od vzrušenia sa mu chvel aj hlas, aj fúzy.

– Ale páni, – zaburácal zlovestne. – Predsa sa narodil vnovohradskej Sklabinej. Do podstavca sochy predsa nemôžeme vyryť, že je to Kálmán Mikszáth, ktorý je takmer rodákom nášho mesta, – povedal aspokojne si sadol.

Vtedy niekto spomenul meno Ďusa Nehéza. Do úvahy prichádzal ešte aj newhontský rodák, ktorý bol počtárskym fenoménom, ale ten si napokon svoje poznanie vzal so sebou do hrobu apotomkom nezanechal nič na písme. Tak sa teda nestal ani slávnym. Zdalo sa teda, že sa pominula aj posledná prekážka pred apoteózou Ďusa Nehéza.

Napokon aj čas súril. Ujo Koloman spomenul, že otcov New Hontu zdrvilo nedávne pohostinské vystúpenie dychovky zDindeša.³

³ Dindeš je slovenský názov podmatranského mesta Gyöngyös (po srbsky Dendeš), ktoré bolo strediskom obchodu smatranským vínom.

Dopoludnia si Dindešania prehliadli mesto aaj oni podotkli, že na to malebné, príjemné námestie by sa zišla nejaká socha. Newhonťania mlčky prikyvovali astarosta sa zasa pochválil, že sa už pripravuje. Ale to všetko ešte nie je nič. Dindešskí dychovkári si zaumienili, že by si pozreli ruiny Čabradského hradu, veď stadiaľ to nie je ani ďaleko. Ale newhontský je ešte bližšie, vyrukoval starosta, avtureckých časoch to bolo oveľa významnejšie miesto ako Čabraď. Dindešskí dychovkári sa tým hneď nadchli, lebo oNewhontskom hrade ešte nepočuli. Pravda, keby si vtedy Tinódi nebol vyvrtol členok...

– Ale kvôli tomu treba vyjsť na Šibeničný vrch, – sveľkým predstihom ich upozornil starosta. – Tam je hrad. Pravda, už len jeho ruiny.

Nadšenie Dindešanov to nijako neovplyvnilo. Malý výstup na vrch predsa hravo zvládnu. Popoludní sa vybrali, potrundžení hulákali avyštverali sa na Šibeničný vrch. Vytriezveli až ztoho, čo videli, ale vtedy už boli na vrchu. Roku 1710 Rakúšania hrad doslova zbúrali do základov, takže tam nezostal kameň na kameni, nanajvýš vedľa seba, ale ani tých nebolo veľa. Dindešskí dychovkári predstierali ešte chvíľu nadšenie, ale ich tváre prezrádzali, že boli sklamaní. Dindešský trubkár, celý mokrý od potu, zrazu znezrady ukázal na kameň, ktorý nahladko zaoblili rozmary počasia.

– Pozrite, sova! – zvolal aopäť jasal nadšením.

Anaozaj! Na pekne tvarovanom kameni, veľkosťou hodného pre Sizyfa, trónil nočný kráľ lesných vtákov, symbol múdrosti apoznania. Bola to pomerne malá sova.

– Veď je to iba kuvik, – škľabil sa ďalší dychovkár.

Mohol si to odpustiť! Jeho slová newhontských otcov mesta obarili. Nieže tu nie je hrad, ale ani poriadna sova. Apoznačilo to aj ich večerné vystúpenie. Školený hudobník McLaczný, ktorý vmladých rokoch bol hviezdou newhontského dychového orchestra, ostentatívne opustil koncert adindešských muzikantov vyhlásil za diletantov. McLaczný bol vnukom mladého predavača limonády, ktorému Kálmán Mikszáth predpovedal veľkú budúcnosť. Proroctvo slávneho spisovateľa sa však napokon nesplnilo, lebo vypukla prvá svetová vojna astarý otec McLaczného padol pri Doberde. Zostali po ňom dvaja chlapci, ktorí vyrastali už počas prvej Československej republiky, akým dorástli avyučili sa nejakému remeslu, spolu sNew Hontom ich znova pričlenili kMaďarsku. Znasledujúcej svetovej vojny sa potom zasa nevrátil otec McLaczného. Ale aj on zanechal obnovenej Československej republike sirotu McLaczného, ktorého až do posledných čias všetci vmeste volali Laco. Meno azároveň prezývku si osvojil tak, že pomaly aj sám začal zabúdať svoje vlastné priezvisko, abol veľmi pyšný na svoju popularitu ana to, že všetci ho pokladali za svojho Laca.

Podľa rodinnej tradície aj on začal ako čašnícky učeň, čo vtomto odbore takpovediac zodpovedá postaveniu radového vojaka, po čase sa stal výčapníkom, čo je už hodnosť rotmajstra, potom vedúcim prevádzky čiže kapitánom vdanom odbore. Zakrátko by bol azda dosiahol aj hodnosť plukovníka, keby neboli náhle odzvonili komunizmu ana hlavnom námestí zo dňa na deň neboli otvorili bufet rýchleho občerstvenia McDonald. Doposiaľ vNew Honte nebolo ani chýru, ani slychu oMcDonalde, preto vyvolala veľký rozruch správa, že do mesta prišiel nejaký Američan, ktorý otvára nové pohostinské zariadenie ahodlá sa tu usadiť. Votvárací deň sa na hlavnom námestí zbehol taký dav ako kedysi na Prvého mája azjavil sa aj Američan vperfektnom tmavom obleku. Konce kravaty mu zachytávala zlatá ihlica, ale svieži chladný vietor zo Šibeničného vrchu mu ňou jednostaj plieskal oplecia. Jemnú hodvábnu viazanku spestrovali drobné červené sloníky, ktorým choboty siahali po členky, ak pravdaže, slony vôbec majú členky. Američan sa zhromaždenému davu prihovoril aj narýchlo improvizovaným prejavom aaby mu Newhonťania rozumeli, čo hovorí, doviedol si aj krivého tlmočníka, ktorý tak zbožne precítil jeho slová, akoby prekladal cirkevnú kázeň.

– Hrdo vám môžem oznámiť, – povedal preduchovnene Američan ústami krivého tlmočníka, – že toto je najmenší McDonald na svete. Buďte naň pyšní.

Namiesto očakávaného potlesku bolo počuť sklamané šomranie asem-tam aj ostrý piskot. Američan nechápal, čo sa Newhonťanom nepáči. Newhonťania zasa museli prehltnúť trpkú pilulu, že sú vniečom znova na chvoste sveta. Ani Lacovi sa to nepozdávalo, ale mlčal, apotom oniekoľko dní kúpil začmudenú krčmu oproti McDonaldu, vybielil ju aobnovil, vymenil na nej odkvapové rúry, dal opraviť komín, upratal dvor. Kým sa vnajmenšom McDonalde na svete spamätali, hostinec už bol otvorený. Potichu, bez väčšieho rozruchu. Okoloidúci si raz ráno len všimli, že nad vchodom do krčmy štvrtej cenovej skupiny sa vyníma nová firemná tabuľa:

Hostinec McLaczný

McLacsny vendéglő

Vprvej chvíli vyšlo najavo, že McLaczný je spravopisom nakríž, chudák, chodil do slovenskej školy alebo skôr poza školu. Pravopis agramatika mu boli prinajmenšom také vzdialené ako krotiteľovi zvierat. Nadmieru ho však zaskočilo, keď ho nečakane navštívil istý známy, inak čudný pavúk, ktorého vmeste prezývali Gundža, avruke mával sbalážskoďarmotskými novinami z19. storočia. Oháňal sa nimi tak, akoby odháňal osu, abrbotal niečo opravopisných problémoch. Potom prstom ukázal na inzerát, ktorý ohlasoval nejakú dedinskú veselicu, kde okrem iného bude aj LACNÁ KUCHYŇA.

– Vidíš, Laco, – tváril sa dôležito Gundža, – po maďarsky „cz” je „c” a„cs” je „č”.

McLaczný aMcLacsny vôbec nie je to isté.

McLaczný sa nad tým zamyslel apoďakoval sa Gundžovi za užitočné vysvetlenie.

Začas sa hneval, že musí znova premaľovať firemnú tabuľu, ale koniec koncov poriadok je dušou všetkého. Ak si dobré meno podniku žiada takúto malú obeť, nech je teda tak! Medzitým mu iný známy, ktorý mal povesť veľmi vzdelaného človeka aniekoľko ráz navštívil aj Paríž, navrhol, aby na firemnej tabuli bol iba stručný nápis: CHEZ McLACZNY. Tak je to oveľa noblesnejšie, stručnejšie aobsažnejšie anavyše ušetrí aj farbu. Ešte vten deň vyhotovil teraz už definitívny firemný nápis:

HOSTINEC McLACZNÝ

McLACZNÝ VENDÉGLŐ

McLaczný mal rád domácke jedlá ajeho chuť tomu primerane poznačila aj kuchyňu hostinca. Najpopulárnejším hlavným chodom jeho kuchyne bola McLaczného pečienka, ktorá nemala nič spoločné spravou cigánskou pečienkou lacnej majálesovej kuchyne, ale hostia sa tým nedali mýliť. McLaczného pečienka bola vlastne hovädzí perkelt na červenom víne sdomácou tarhoňou auhorkovým šalátom. Neboli sťažnosti ani na obrat, ako ani na obsluhu. Obchod zakrátko vzrástol, kým naproti najmenší McDonald na svete upadal, až čoskoro aj stiahli roletu. Hamburger ahotdog nevymysleli pre žalúdky Newhonťanov.

Obrat hostinca McLaczného sa ešte väčšmi zvýšil, keď Laco niekde zohnal kópiu známeho portrétu Kálmána Mikszátha sfajočkou, dal ju zarámovať azavesiť na stenu oproti vchodu. Odvtedy veľký spisovateľ stadiaľ pozeral na stálych aj príležitostných hostí ako patrón hostinca, ktorému aj tam druhom svete vhrudi bije hontianske srdce, akeby bolo treba, nepadlo by mu zaťažko prihovoriť sa za dobrých Plavcov aslovenských rodákov.⁴

⁴ Narážka na názvy dnes už legendárnych súborov krátkych próz Kálmána Mikszátha Slovenskí rodáci (1881) aDobrí Plavci (1882), vslovenskom preklade zroku 1911 pod názvom Dobrí Polovci avpreklade K. Wlachovského Dobrí Plavci (vydavateľstvo Marenčin PT, 2010).

McLaczný pyšne šíril po meste:

– Kálmán Mikszáth bol dobrý známy môjho starého otca.

Našli sa však niekoľkí, hlavne závistliví, posmievační starci, ktorí vedeli, koľko gramov pravdy je vo chválenkárstve McLaczného. Svojimi štipľavými poznámkami zmrazovali jeho euforickú náladu.

– Dúfam, že zato tvoja lacná malinovka nie je vlažná...

McLaczný nikdy nemal za zlé, keď si ho doberali, na rozdiel od bratanca Ivana, ktorého vykresali zcelkom iného dreva sibírskeho stromu, pôvodom ztajgy. Prezývali ho Mongol, ale iba tajne, lebo sa báli jeho robustnej sily apäste tvrdej ako žula.

Keď zNew Hontu odvolali Stepana Fiodoroviča, na ktorého spomínali sozbožnou úctou, aj Ukrajincov vystriedali vojaci zo strednej Ázie, na mesto sadla noc, ozajstná bartolomejská noc, ateraz už aj dievčatá aženy zakúsili trpkú chuť oslobodenia. Odeväť mesiacov neskôr na pôrodníckom oddelení newhontskej kliniky uzrelo svetlo sveta trinásť detí ababice si vypožičali ešte aj zBanskej Štiavnice, Krupiny aŠiah, aby hladko zvládli nebývalú tlačenicu. Tieto bábätká, medzi nimi aj Ivan, dokonca aj rumádzgali inak ako novorodenci čisto newhontského pôvodu, mali akýsi hlbší, naliehavejší, prenikavejší hlas – ako mrazivá abesná sibírska smršť – aboli také silné aodolné, že sa ich nechytali nijaké choroby. Anešťastná matka zasa len plakala, slzy jej tiekli prúdom, jednej od radosti, druhej od hanby, ale poväčšine pre to aj to.

Počas troch dní trinásť detí. To je newhontský rekord, – spokojne si mädlil ruky primár nemocnice.

Najradšej by sa bola skryla aj teta Juliška, Ivanova matka, lebo už bola vydatá, hoci jej manžel Fero práve vtedy úpel vamerickom zajatí anemohol mať ani potuchy, že ho žena bude čakať sfafrnkom vnáručí, keď ho pustia na slobodu. Ujo Koloman mal dobré vzťahy srodinou asám sa takisto usiloval prehovoriť tetu Julišku, aby sa vzdala nezmyselného nápadu, že sa skryje. Veď jej prípad je celkom iný, ako keď padne škvrna na česť ženy. To musí uznať aj Fero. AFero nie je hlúpy, anie je ani bezcitný.

Fero sa však jedného dňa vrátil. Bolo to vmarci, sneh sa topil, slnko žiarivo svietilo, sýkorky adrozdy spievali, hrdličky hrkútali aopravili už aj hodiny na vežiach. Bol mier. Našťastie niekto už pripravil Fera, aby sa vnávale zlosti nedal uniesť knepremysleným činom. Fero bol málovravný, bol to mladý muž spriamym pohľadom aotvoreným srdcom, vzajatí schudol, ale inak sa mu nič nestalo. Juliška ho privítala na dvore so slzami vočiach, fňukala, vedľa nej pes Bodrík vrtel chvostom, akoby aj on prosil ozmilovanie svojho ďaleko zatúlaného pána. Fero chvíľu zaváhal apotom objal svoju ženu.

– Kde je? – spýtal sa stroho.

– Vnútri stvojou mamou, – zahabkala Juliška aešte vždy smoklila.

Spolu vošli dnu. Aj Ferova mama sa rozplakala, spomenula si na druhého syna, ktorý padol na fronte. Juliška vzala bábätko do náručia, Fero si ho zas dôkladne obzrel. Po čase povedal, že to bola najťažšia chvíľa vjeho živote. Ťažšia, ako keď padol do zajatia. Tu sa rozhodlo, aký je človek. Tu sa rozhodlo, či opustí ženu, alebo sa podujme, že vychová pangharta, akoby bol jeho pravým otcom. Pozeral na dieťa, na ženu, na matku, apritom sa sporil azápasil sám so sebou. Potom Juliška uložila Ivana do postieľky avyšli do kuchyne. Fero klesol na stolček, tvár si zakryl dlaňami avypýtal si štamperlík pálenky. Potom aj ďalší. Ženy sa neodvážili ani hlesnúť. Ani Fero sa nesilil do rozhovoru. Na dotrhanom kabáte krútil gombíkom raz doprava aspäť, nato zasa doľava aspäť. Prenikajúce slnečné lúče padali na Ferovu štetinatú, vpadnutú tvár. Juliška opäť začala smokliť, ato už bolo na Fera veľa. Vyrazil spod seba stolček.

– Jedno oko má šikmé, – povedal zlostne ashrmotom vypadol zdomu.

Večer sa vrátil opitý, ale na ženu nesiahol. Od pijatiky nezdivel ako poniektorí, ale sa zmenil na prítulného baránka aprekypoval sladkobôľnou melanchóliou, od ktorej sa mu zvláštne ligotali oči, akoby blúdil myšlienkami niekde veľmi ďaleko, kde niet ani utrpenia, ani smútku. Vtakých chvíľach sa Fero zmieril skaždým hnusom aneprávosťou. Zmieril sa stým, že vyrástol bez otca aokrem najbližších príbuzných nemôže čakať od nikoho nič dobré. Zmieril sa stým, že ak chce žiť, musí prijať život taký, aký je. Teraz sa takisto len potichu vyzliekol, ľahol si vedľa ženy do postele aneotočil sa knej chrbtom. Aj dieťa už spalo. Juliška cítila, že muža prešiel hnev. Acítila aj to, že by mu mala povedať niečo láskavé, potešujúce.

– Ale druhé oko má rovné, – zašeptala. – Možno, že časom sa mu aj to oko vyrovná.

Na jeho veľké šťastie arazom aj veľké nešťastie sa mu nevyrovnalo, podotkol ujo Koloman. Všetko dobré aj všetko zlé, čo ho vživote postretlo, stalo sa napospol kvôli tej chybe očí, hoci to nebola ani chyba oka, ako vyšlo najavo, ani chyba krásy, len to bolo celkom nezvyčajné. Unás doma, vNew Honte, povedal ujo Koloman, veľkú úctu prejavovali jednookému kantorovi. Chromí ahluchí ľudia aosoby so zákalom na očiach úmerne spestrovali rady obyvateľov bez telesnej chyby ako kdekoľvek inde na svete. Ani duševné choroby sa nevyhli New Hontu, prečo by sa boli aj vyhýbali, veď duševná choroba sa rozmáha všade, hoci nie je nákazlivá. Ujo Koloman nezatajil ani to, že mal krivookú neter, ktorá sa napriek tomu vydala dva razy. Nikto nie je dokonalý, povedal zamyslene.

Ale potom takého, ako je Ivan, takého ešte nevideli vNew Honte ani vjeho okolí, možno ani vBanskej Štiavnici avŠahách. Takého vidno iba na Picassových obrazoch. Akoby niekto ani nemal vlastné oko, ale akoby mu ho požičali. Kto videl Ivana prvý raz, mohol si myslieť, že chlapec škúli, ale na druhý pohľad musel súdivom zistiť, že to vôbec nie je tak, lebo očné gule pod viečkami si vdokonalom vzájomnom súlade aharmónii plnia svoju funkciu avnímajú okolité veci ajavy. Averuže, keď pri vkladaní očných guliek do jamôk urobili nejakú technickú chybu, to sa nedalo napraviť ani operáciou, ani iným zásahom zvonka. Akoby niekto tancoval čardáš tak, že jednou nohou urobí krok doprava adruhou doľava, azrazu len stojí rozkročmo. Alebo akoby Ivanovo šikmé oko jednostaj preverovalo, čo vidí to rovné, pričom vonkoncom nie je možné, aby to bolo tak, veď ziného uhla vidí tú istú vec. Ale kto by sa ho odvážil spýtať, či je to naozaj tak?

– Poviem ti niečo, – prihovoril sa mi iný raz ujo Koloman. – Už som veľmi starý, ale dosiaľ sa nevyznám vženách.

– Nuž...

– Ani vo svojej neborke, ani viných osobách ženského pohlavia.

– Nuž...

– Vieš, čo je najnezvyčajnejšie na Ivanovi?

– Čo, ujo Koloman?

– Že vtom šikmom oku má sexappeal. Odprisahal by som, že ani spolovice by tak nepobalamutil ženy, keby mal obe oči rovné alebo šikmé. Ale keď teda má jedno oko také adruhé onaké, doslova zbavil ženy rozumu. Avedel to aj využiť, lebo náš Ivan dostal do vena robustnú prirodzenosť, čo sa uňho prejavilo veľmi zavčasu. Mne môžeš veriť, mne povie všetko. Ivan ma má rád... No to, že jeho prirodzenosť je predsa ozaj taká robustná, nedozvedel som sa od neho, ale od tej pohorniackej vdovice, ktorá ešte aj dnes je doňho zaľúbená na smrť.

Vbezprostrednom susedstve New Hontu leží taká malá dedinka zvaná Pohorné. Jej obyvatelia sa od nepamäti zaoberajú vinohradníctvom asú to napospol ľudia sami pre seba. Ani do New Hontu nechodia radi, len keď naozaj musia, keď treba kúpiť motyku alebo roztok na postrekovanie, hoci napríklad najnovšie prišli na chuť televízii tak, ako sa iní dali na pitie. Ich svet je archaický dokonca aj vporovnaní sNew Hontom. Poväčšine sú to pracovití, bohabojní ľudia, no svoje deti neradi dávajú do škôl, ale zapájajú ich do práce skôr, než začnú dospievať. Po celej krajine by sa mohli presláviť napríklad výborným vínom, ale neradi sním obchodujú, radšej ho sami vypijú. Pohorniaci zPohorného sa pokladajú za potomkov dvoch zo siedmich staromaďarských zakladateľských kmeňov uhorskej vlasti, amôže byť na tom niečo pravdy, lebo vjazyku si zachovali veľa starých slov aslovných tvarov. Na označovanie mnohých vecí používajú iné slová ako Newhonťania alebo ostatní obyvatelia krajiny azdá sa, že ich slovná vynaliezavosť je nevyčerpateľná. Keď prvý raz videli postrekovač na vinič spumpou, iba huhňali, ale zakrátko si ho vysadili na plecia askôr či neskôr sa s ním naučili narábať. Pohorniacki chlapi zPohorného postrekovač už dávno používali, keď preň ešte vždy hľadali vhodné pomenovanie. Napokon riešenie im pomohol nájsť miestny učiteľ. Vdedine Pohorné totiž učiteľa tvrdohlavo adôsledne volajú rozsievačom písmen apodľa toho sa jedného dňa zpostrekovača spumpou analogicky stal „rozsievač vší.“ Boli na smiech pre celý New Hont ajeho okolie, ale ani tak sa nepodarilo vyhovoriť Pohorniakom používanie tohto zlátaného združeného pomenovania. Obdobne podľa jazyka možno spoznať Pohorniaka zPohorného aj vnewhontskej krčme. Lebo, prirodzene, aj Pohorniak má nos auši ako iní ľudia, nosí šaty atopánky, platí zpeňaženky alebo zvrecka, má bicykel, poniektorí aj auto, ale keď Pohorniak vojde do krčmy, nepovie: „Prosím si frťana.“ Anepovie ani: „Prosím si poldeci.“ Auž vonkoncom nie: „Prosím si za štamperlík.“ Ale zastane si hrdo avzpriamene pred pultom aprecedí takto: „Tak mi socnite jednu!“ Človek nemusí byť jazykovedcom, aby si uvedomil, že vPohornom namiesto sotiť hovoria socnúť. Ale nie sú to iba slová, veruže nie sú to iba slová... Keď treba upokojiť škriepneho, dobiedzavého Pohorniaka, pokojnejší Pohorniak povie manželke alebo kamarátovi: Ja potom pripútam susedovho štekavého psa. Azhruba to znamená toľko, že sa pozhovára skmotrovou kotrbou.

Nemožno sa teda čudovať, že chýr otejto dedine, kde sa hovorí takýmto zvláštnym jazykom, prenikol aj za múry Akadémie vied, skôr sa však možno pozastaviť nad tým, že sa tak stalo pomerne neskoro. Dedina už dávno patrila do Československej republiky, keď jedného chladného jesenného dňa, ale ešte pred príchodom zimy, vnewhontskom hoteli sa ubytoval jazykovedec. Prišiel priamo zhlavného mesta atento fakt už sám osebe vyvolal vmeste senzáciu. Vhoteli naposledy ubytovali hosťa zhlavného mesta včase berlínskeho kongresu, bolo to však pred niekoľkými desaťročiami. Hosť upútal pozornosť už aj tým, že nosil bradu bezmála takú dlhú ako newhontský rabín. Newhonťania pripustili, že okrem Židov môže mať bradu kráľ, lebo mu to zvyšuje autoritu. Podľa poniektorých aj prvú svetovú vojnu Uhorsko prehralo preto, lebo posledný uhorský kráľ si dal denne holiť bradu. Asmeli ju nosiť ešte Lajos Kossuth aĽudovít Štúr, ale to bolo naozaj dávno, vtedy sa to nosilo. Inak vedec sbradou bol veľmi mladý aveľmi neduživý človek, akoby žil na zeleninovej polievke akaši zprosa amnoho ponocoval. Ale mohol to byť veľmi príčinlivý ausilovný muž, lebo hneď nasledujúci deň po príchode sa dal odviesť do Pohorného. Tam zaklopal udedinského rozsievača písmen Ľuda Tobiáša, ktorý ho odprevadil na vhodné miesta aposkytol mu dobré rady. Vedec sa zhováral sľuďmi, mužmi aj ženami, mladými aj starými, apritom si robil poznámky. Zakrátko sa skamarátil sĽudom Tobiášom. Hoci rozsievač písmen mal už svoje roky, ženil sa iba nedávno. Jeho manželka bola ešte školáčkou, keď začal učiť, on ju vlastne naučil rozsievať písmená. Bola jeseň, rýchlo sa stmievalo avedec sa už zberal, že sa vráti do New Hontu, keď náhle vošla do izby mladá, usmievavá žena aveľmi milo sa spýtala:

– Milostivý pán, môžem vám ponúknuť trošku pohorne?

Jazykovedec vypleštil oči, aj prehltol, akoby bol naozaj hladný. Aj rozsievač písmen ho pobádal, aby ešte chvíľu pobudol, že ktej pohorni prinesie džbán bieleho vína. Bradatý vedec váhal, aj by šiel, aj by zostal. Keď mladá žena videla, že otáľa, zaútočila.

– Vari naozaj nemáte rád pohorňu? – spýtala sa ešte vždy milo.

Vedec bol celkom bezradný.

– Ani neviem, – jachtal. – Myslím, že také niečo som ešte nejedol.

– Tak je najvyšší čas, aby ste ju ochutnali, – vyslovil najzávažnejší argument Ľudo Tobiáš.

Mladá pani odbehla azaraz aj prinášala srozžiarenou tvárou dobrotu, ktorá pripomínala huspeninu, ale predsa to nebola huspenina. Vedec ju opatrne ochutnal azdala sa mu sladká. Napokon mu zasvietili očká.

– Veď je to dulová tlačenka! – zvolal víťazoslávne.

Rozsievač písmen ajeho manželka pozreli na seba so zblednutými tvárami. Jazykovedec sa zľakol, že ich azda urazil.

– Je to veľmi chutné, – predsa len svďakou ubezpečil domáceho pána. – Navyše dulová tlačenka je zdravá.

Ľudo Tobiáš pokašliaval abledá tvár mladej ženy opäť nadobudla pôvodnú zdravú farbu azaliala ju červeň, akou realistickí maliari zvyčajne maľujú na obrazoch dedinské mladuchy.

– Toto nie je tlačenka, – povedala vľúdne aod dojatia sa jej trochu chvel hlas. – Toto je pohorňa. Tlačenka je inakšia. Ale ak si milostivý pán želá, ukážem, ako vyzerá tlačenka.

– Už som jedol tlačenku, – povedal jazykovedec apokrčil nosom. – Prečo, ako sa uvás nazýva bravčová tlačenka?

– Predsa tlačenka, – povedali takmer odrazu Ľudo Tobiáš ajeho manželka.

– No vidíte, – povedal prívetivo prišelec zďaleka. – Ato je zasa dulová tlačenka.

Ľudo Tobiáš si pohmkal, nechcel sa ťahať za prsty svedcom zhlavného mesta. Avšak mladá pani sa činila.

– Svaším dovolením, vážený pane, ale to je aj tak pohorňa. Vdedine to vedia všetci, kohokoľvek sa môžete opýtať.

Historka sa na druhý deň rozchýrila po celom New Honte, lebo manželka Ľuda Tobiáša rozniesla po meste, že zhlavného mesta si sem len tak príde nejaký neduživý chalan, pomýli si pohorňu stlačenkou aešte má navrch. Toto nedorozumenie akiste veľmi naštrbilo sebavedomie mladej panej, lebo smoliarskemu jazykovedcovi napísala ešte aj list, vktorom podrobne vysvetlila, aký je rozdiel medzi tlačenkou apohorňou. Vtedy si jazykovedec uvedomil, že lepšie urobí, ak ustúpi, kým sa celkom nezosmiešni tam, kde líšky dávajú dobrú noc akde nielenže nehrozí prznenie jazyka, ale nezachytí ho ani nijaká obnova.

4

Nuž tak, povedal ujo Koloman, tento Ivan raz len zahorel láskou ktakejto pohorniackej vdovici, aj sa knej presťahoval do dediny zhruba na pol druha roka, ale nijako sa nedal nahovoriť, aby ju odviedol pred oltár. Pohorniaci sú veľmi pobožní ľudia aodsudzujú spolužitie na divoko. Ale keďže aj žena mala robustnú prirodzenosť, po prvých nočných spoločných radovánkach ešte rok apol odďaľovali rozchod. Keď raz niekto prehodil vkrčme zmyselnú poznámku na vdovu, Ivan nepovedal ani slovo, iba schmatol posmeškárskeho Pohorniaka okolo drieku aposadil ho na výčapnom pulte priamo do výlevky. Keď krčmoví hostia videli jeho mohutnú silu, zrazu začali debatovať oprípravách na oberačky azahanbený provokatér sa zasa niekde skryl aznova sa ukázal až oniekoľko dní, tentoraz nasucho akrotký.

Ivanova prvá veľká láska bola učiteľka ruštiny na gymnáziu, ktorú nevyspytateľní referenti na vyšších miestach vyslali do New Hontu zdakadiaľ zo Žitného ostrova, aby vduchu doby rozdúchala na väčší plameň sliepňavú lampu ruského jazyka akultúry. Prišla ako mladé slobodné dievča aoči chlapov očarili predovšetkým pôvabné línie jej nôh, na ktorých nechýbali pančuchy ani vlete. Keď sa niekde ukázala, srdcia ženatých mužov astarých mládencov sa rozbúšili vzrýchlenom tempe na zlosť newhontských žien, ktoré mali nohy do „o“ alebo kŕčové žily. Klárika, mladá apáčivá učiteľka, spočiatku nič nepostrehla, kým jej raz niekto vanonymnom liste nepohrozil, aby mala na pamäti, že ju dá dohola ostrihať ado zadku jej strčí veľkú sovietsku zástavu, ak neprestane koketovať. Klárika sa hrozne vyľakala abežala na políciu. Tá začala pátranie po neznámom páchateľovi pre hanobenie sovietskej zástavy, ale ten sa nenašiel, hoci list dali posúdiť ešte aj grafológovi.

– Isté je, že to napísala žena, – vyšlo najavo zposudku grafológa.– Skôr stredného veku ako mladá. Atemperamentná... Veľmi temperamentná, – brblal skúsený grafológ apotom odcestoval.

Nuž, do tejto bojazlivej,utiahnutej anevinnej panny Kláriky sa rachol jej žiak Ivan srobustnou prirodzenosťou, ktorý priamo zjej úst lôchal írečité ruské slová, akoby to bola chladná aosviežujúca voda zliečivého prameňa. Klárike spočiatku lichotilo, že Ivan horlil za ruštinou. Tým skôr, že vzhľadom na spomienky na tatárske vpády včase druhej svetovej vojny, ktoré sa tradíciou preniesli aj na mladé pokolenie, vnewhontskom gymnáziu popularita ruského jazyka kolísala kdesi medzi bodom mrazu aešte nižším bodom. Prirodzene, aj Klárika zbadala, že robustne urastený aveľmi silný Ivan má jedno oko šikmé ašialene ju to vzrušovalo. Ale priznala to až neskôr počas liečenia vpsychiatrickej liečebni. Priznala aj to, že od počiatku pociťovala ksvojmu chovancovi nejakú neprirodzenú náklonnosť, ale dlho to pripisovala tomu, že chlapec bol zapálený pre ruský jazyk.

Darmo, sme na začiatku šesťdesiatych rokov, povedal ujo Koloman, mravy sa ešte neuvoľnili, hoci sa už začal nezvratný proces rozkladu. Ešte nie sú Beatles, ešte nie sú minisukne, ešte nie je sexuálna revolúcia. Napokon unás doma, vNew Honte, sa kolesá času točia pomalšie ako inde. Vonia orgován, kvitne agát, všetci dávajú poštárovi všimné avnedeľu všetci idú do kostola – okrem štátnych úradníkov, učiteľov aniekoľkých zarytých komunistov. Ale pod nenarušeným idylickým povrchom už všetko zahníva, ztoho vajca, citujme vtipný výrok uja Kolomana, sa nevyliahne spevavý vták, ale krokodíl. Ešte nikto netuší, že práve dospieva mladé pokolenie, ktoré svojím nepokojom, ležérnosťou alabilitou zakrátko skoncuje sidylou. AIvan bol verným synom tohto pokolenia. Včase príprav na maturitné skúšky jedného teplého májového popoludnia zvábil Kláriku na úbočie Šibeničného vrchu, kde je dobre hustý les, po daždi rastie veľa húb anavôkol hniezdia rozličné zriedkavé vtáky, dokonca aj čierny ďateľ, ktorý má ohnivo červenú hlavu anemá vo veľkej obľube ľudské bytosti. Nikdy nevyšlo najavo, pod akou zámienkou ju tam dostal. Možno preto, aby mohli nerušene konverzovať po rusky, ale nie je to pravdepodobné. Schôdzu pripravili veľmi konšpiratívne ana dohodnuté miesto každý šiel osobitne, obaja na bicykli. Čo sa medzi nimi stalo tam, vlone chladného lesa, možno iba tušiť. Pritom unás doma, vNew Honte, nič nezostane vtajnosti, zamyslel sa na chvíľu ujo Koloman.

Od toho dňa sa Klárika správala čoraz rozpačitejšie, akoby si vNew Honte nevedela nájsť miesto atúžila stadiaľ odísť, alebo dusila vsebe nejaký veľký zármutok. Podľa svedectva jej domácej často sa sťažovala na nespavosť anechuť do jedla apočas leta takmer každý deň nasadla na bicykel azmizla zdohľadu Newhonťanov, dnes už vieme kam. Keď sa večer vrátila, neprihovorila sa nikomu, ale rýchlo sa okúpala azatvorila do izby, kde údajne čítala ruské romány. Ale zavše sa aj na verejnosti správala ako námesačná. Zašla na poštu, aby podala nejaký list, alen tam sa pristihla, že ho ešte vôbec nenapísala. Vobchode spotravinami si kúpila mrazené kurča aopol hodiny ho vrátila, pričom sa ospravedlňovala, že mrazené kurča sa jej vlastne hnusí. Napokon raz sa pozabudla tak, že za bieleho dňa začala spievať na ulici, čo vNew Honte robievajú iba notorickí pijani. Pritom Klárika pila iba vodu zvodovodu, minerálku alebo limonádu. Pravda, obšmietali sa okolo nej aj rozliční muži, ale ona odhalila pozérstvo avkaždom mužovi, ktorý sa knej priblížil, našla nejaký taký základný nedostatok, ktorým sa vyradil spomedzi uchádzačov ojej ruku. Na druhej strane však bola kuvšetkým svojim známym pozorná, vypytovala sa na ich starosti, zasypala ich naivnými dobrými radami, čo pramenilo zrejme zmimovoľnej horlivosti jej učiteľskej žily, pričom si možno ani sama neuvedomovala, že sa trochu zosmiešňuje.

– Toho leta sa sňou niečo stalo. Už vtedy som to videl,– rozjímal ujo Koloman. – Ale ani vo sne by mi nezišlo na um, že to súvisí sIvanom.

– Darebáci! Príživníci!

Vybehla ztriedy avtrhla kriaditeľovi, ktorý si vďaka veľkým fúzom apotuteľným, falošným zeleným očiam dávno vyslúžil prezývku kocúr včižmách. Klárika mu ohlásila, že dáva výpoveď avyondí sa na týchto neokrôchaných paholkov tak ako svätý Pavol na „Vlachov“.

– Ja tu nebudem popoluškou, – opakovala zmätene.

5

Vradničnej budove nebol výťah, preto ujo Koloman po každom treťom či štvrtom schode postál azhlboka sa nadýchal, raz darmo, minulo mi už sedemdesiat, ospravedlňoval sa. Ale predsa sme vyšli na poschodie atam sa naše cesty na chvíľu rozišli. Ujo Koloman ma zaviedol do prijímacej miestnosti asám nazrel do zasadačky, na ktorej otvoril dvere. Prenikala znej vrava. Dnuká to akiste mohlo vrieť.

Zakrátko sa vrátil ujo Koloman, priateľsky podal ruku sochárovi aslávnostne mu oznámil:

– Portrét hneď bude hotový.

– No konečne, – vzdychol si sochár.

– Ale prečo nie?

– Ato?

– To.

6