Ľudmila Kumecká

Bolesť v srdci 

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ľudmila Kumecká, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover & Layout © Marenčin Media, 2015
Jazyková úprava Darina Mikolášová
490. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-479-0 (brož.)
ISBN 978-80-8114-480-6 (ePub)

1. Prvá facka

Práve som sa zobudila, keď manžel vošiel do spálne. Ešte rozospatá som sa ho spýtala:

„Kde si bol dnes v noci?! Volala som ti, ale mal si vypnutý mobil! Bála som sa, či sa ti niečo nestalo...“

Juraj hodil sako na posteľ a nahnevaný odvetil:

„Nestaraj sa a spi! Čo je ťa do toho!?“

Otočil sa a buchol dvermi. Zišiel dolu do kuchyne, aby si urobil silnú tureckú kávu. Vstala som a šla za ním.

„Nechaj, urobím to. Pripravím ti kávu aj raňajky. Ty sa zatiaľ prezleč a trochu si oddýchni!“

„Myslíš si, že mám čas?! Musím sa hneď vrátiť do firmy! Tak ma láskavo nezdržiavaj!“ Nahnevaný na celý svet si zalial kávu, pridal do nej mlieko a cukor a na jeden dúšok ju vypil. Šálku hodil do umývačky riadu, zo šatníka si vzal nové sako, nasadol do svojho mercedesu a už ho nebolo. Odišiel bez rozlúčky.

Naše manželstvo trvá už pätnásť rokov. Brali sme sa mladí – mala som osemnásť, Juraj dvadsať. Bola to študentská láska. Boli sme zamilovaní, plní ideálov a snov. Keď som zistila, že som tehotná, vzali sme sa. O necelých sedem mesiacov sa nám narodila dcéra Katka. Veľmi sme sa na ňu tešili. Bolo to snáď najšťastnejšie obdobie v mojom živote.

Juraj sa rozhodol podnikať a aj keď to zo začiatku nebolo jednoduché, rokmi sa vypracoval na jedného z najúspešnejších podnikateľov v meste. Dnes je majiteľom prosperujúcej stavebnej firmy, a tak svojej rodine dopraje všetko, po čom túži. Krásny dom, luxusné autá, drahé dovolenky... Vždy bol pre mňa oporou a veľmi si ho vážim. Ako milujúceho manžela aj ako starostlivého otca.

Stále viac si však uvedomujem, že naše manželstvo po rokoch prechádza poriadnou krízou. Juraj trávi stále viac času v práci a ja som doma sama s Katkou. Už si ani nepamätám, kedy sme sa všetci spolu navečerali, či strávili spoločný víkend na našej luxusnej chate vo Vysokých Tatrách. A aj keby sme mohli byť všetci spolu, Juraj si vždy nájde výhovorky, prečo nemôže.

Celé dni sa trápim a často plačem. Je mi smutno, že to už nie je také, ako predtým. Jemu je to však jedno. Nezaujíma ho už ani naše druhé dieťa, ktoré sa má narodiť o necelé tri týždne. A má to byť syn! Vždy veľmi túžil po synovi a mňa trápilo, že sa nám po narodení Katky dlhé roky nedarilo splodiť ďalšie dieťa. Už som tomu prestávala veriť a predsa sa to podarilo! Neviem sa už dočkať narodenia nášho vytúženého synčeka. Verím, že jeho príchod do rodiny definitívne zaženie našu manželskú krízu.

Do pôrodu zostáva už len niekoľko dní. Veci do pôrodnice mám zbalené a doma je na príchod dieťatka všetko pripravené. Na príchod súrodenca s napätím čaká aj Katka. Všetko by bolo fajn, keby... keby sa Juraj správal inak. Tak ako predtým. Ale žiaľ, naša veľká láska a všetko, čo sme za pätnásť rokov nášho manželstva spolu vybudovali, sa začína rúcať ako domček z kariet. Juraj sa každým dňom mení k horšiemu. Nechápem, čo sa s ním deje. Domov chodieva sporadicky a keď sa aj občas objaví, naše rozhovory sa končia vždy rovnako. Hádkou. Hádame sa aj pre úplné maličkosti a naše hádky naberajú na intenzite. Takáto atmosféra veľmi zle vplýva nielen na mňa, no aj na Katku. Býva smutná a zamyslená. Dlhé hodiny trávi radšej sama vo svojej detskej izbe. Očividne má strach z otca, ktorý nedokáže ovládať svoj hnev. Kričí, búcha do stola a rozhadzuje veci vôkol seba.

Stupňujúce sa napätie pri poslednej hádke vyústilo do fyzického napadnutia. Juraj sa neovládol a dal mi facku. Dostala som prvú facku od muža, ktorého som kedysi tak veľmi milovala. Hneď potom odišiel. Bez ospravedlnenia. Bez akéhokoľvek vysvetlenia. Odvtedy sa doma neukázal. Po tej facke som zostala v absolútnom šoku. Nikdy by som neverila, že by bol schopný udrieť ma! Preplakala som vtedy celú noc. Uvedomila som si, že ak na mňa zaútočil raz, navyše tesne pred pôrodom, môže sa to zopakovať a svoj hnev a agresivitu môže obrátiť aj voči deťom. Mala som strach myslieť na to! Ale čo ak predsa!? Čo potom? Potom by som nečakala už ani chvíľu. Ihneď by som sa s deťmi odsťahovala a s Jurajom sa definitívne rozišla.

Po niekoľkých dňoch sa opäť ukázal doma. Bolo krátko po siedmej hodine večer. Sedeli sme s Katkou dolu v obývačke a sledovali správy. Vtom do izby vošiel on a bez pozdravu zreval:

„Priprav večeru! Som hladný ako vlk. A zbaľ mi cestovnú tašku so všetkým, čo budem potrebovať! Na týždeň odchádzam preč.“

„Kam preč?“ Spýtala som sa nechápavo.

„Nestaraj sa a rob, čo ti kážem! Lebo inak uvidíš!“

Tiahlo z neho.

„Čo uvidím? Dáš mi facku, ako minule?“

Nebojácne som sa mu postavila.

„Neprovokuj, dobre?! A zdvihni už konečne ten svoj lenivý zadok!“ Schmatol ma za ruku a ťahal zo sedačky.

„Pusť ma, to bolí!“ Bránila som sa.

„Pusť ju!“ Skríkla zrazu Katka. „Nechaj mamu sedieť! Necíti sa dobre. Urob si večeru sám!“ Zastávala sa ma.

„Nevidíš, že už bude rodiť? Mal by si byť doma s nami!“

Pokračovala a vyčítavo pritom hľadela na otca.

„Nestaraj sa do nás a ťahaj do detskej! Už aj! Nech ťa tunevidím! Padaj!“ Osopil sa na ňu.

„Choď, Katka! My si to s ockom vyriešime sami,“ kývla som jej. „Neboj sa o mňa. Choď!“

Nechcela som, aby bola svedkom ďalšej našej hádky.

Odišla a ja som zopakovala otázku:

„Povieš mi už konečne, kam ideš? A s kým?“

Postavila som sa mu tvárou v tvár a čakala na odpoveď.

Jeho reakcia bola nepredvídateľná. Ak by som bola tušila, čo v tej chvíli urobí, nikdy by som to nedopustila a neohrozila tak život nášho dieťatka. Zahnal sa a udrel ma takou silou, až som znova spadla na sedačku. Bezbrannú ma schmatol pod krk a z tesnej blízkosti mi povedal:

„Nepchaj láskavo nos do toho, do čoho ťa nič nie je! Lebo zle dopadneš! Je ti to jasné?!“

Silno mi zvieral hrdlo. Ledva som dýchala.

V tej chvíli som sa nezmohla ani na slovo. Len som prikývla a čakala, čo bude ďalej. Hľadel na mňa zúrivým pohľadom, potom ma pustil. Otočil sa a odišiel. Otrasená som zostala sedieť na sedačke. Po chvíli som vstala a ponáhľala sa do kuchyne zohriať mu jedlo. Nevedela som, či jeho besnenie nebude ešte pokračovať. Veľmi som sa bála o život nás všetkých...

Juraj sa najedol a celý večer strávil na sedačke v obývačke pri fľaši vodky. Ja som rýchlo umyla riad a bez slova odišla do spálne pripraviť mu cestovnú tašku. Stále som bola v šoku. Cestou som skontrolovala Katku a potichu nazrela do jej detskej izby. Ležala v posteli so slúchadlami na ušiach a počúvala hudbu. Bolo mi jej ľúto. Vedela som, že napätie doma a naše neustále hádky môžu na nej zanechať negatívne stopy.

Pobalenú cestovnú tašku som vzala a odniesla do predsiene.

„Veci máš zbalené a tašku pripravenú na cestu! Potrebuješ odomňa ešte niečo?“

Spýtala som sa Juraja trasúcim sa hlasom.

„Nič, vypadni! Zalez niekam! Nech ťa radšej už nevidím!“ Zareagoval opäť veľmi podráždene.

S obavami som sa vrátila hore do spálne. Sadla som si na okraj postele a chvíľu som len mlčky sedela. Po chvíli som sa rozplakala. Slzy mi stekali po lícach a nemohla som ich zastaviť. Pomaly sa mi všetko rozležalo v hlave. Muž, ktorý mi bol dlhé roky oporou a s láskou sa staral o rodinu, sa zmenil. Veľmi sa zmenil. Na nepoznanie. Tak, že dnes sa ho bojím. A Katka tiež. Nedovolím, aby sa ho bál aj náš syn! To sa nesmie stať! Dlho do noci som ležala v posteli a premýšľala nad tým, čo mám urobiť.

Juraj prespal v obývačke a ráno s pripravenou cestovnou taškou odišiel. Zobudila som sa na to, ako buchol vchodovými dverami. Cez okno som sa uistila, že je už preč. Až vtedy sa mi uľavilo. Ale len na chvíľu. Chcela som ísť do kuchyne a pripraviť raňajky. Cestou dolu schodmi som však pocítila prudké bolesti.

„Katka! Miláčik! Poď, prosím ťa rýchlo za mnou!“ Naliehavo som volala na dcéru.

„Mami, kde si? Počkaj, hneď som pri tebe!“ Preľakla sa Katka a vyletela z detskej izby. Zbadala ma sedieť na schodoch.

„Mami, čo je s tebou!? Čo sa ti stalo!? Mám zavolať záchranku?“ Snažila sa mi pomôcť.

„Zavolaj! Rýchlo! Musím ísť do nemocnice! Ponáhľaj sa, zlatko!“ Odpovedala som s vypätím posledných síl.

„Hneď to bude! Vydrž!“ Katka letela k telefónu.

„Prosím, tiesňová linka! Čo sa stalo?“ ozval sa v telefóne ženský hlas.

„Tu Katka Poláková... Hlavná ulica, číslo 15, Trnava,“ nadiktovala hneď operátorke meno aj celú adresu.

„Čo sa stalo, Katka? Potrebuješ pomoc?“

„Áno, pošlite k nám rýchlo záchranku! Prosím, rýchlo! Moja mama má veľké bolesti! Asi bude rodiť! Neviem, čo mám robiť! Prosím, rýchlo!“ Naliehavo prosila do telefónu Katka.

Operátorka v momente pochopila, o čo ide a ihneď poslala záchranárov na adresu, ktorú Katka nadiktovala. Snažila sa ju upokojiť a dozvedieť sa viac.

„Neboj sa, Katka! Všetko bude v poriadku! Záchranári sú už na ceste a o niekoľko minút budú u vás! Naložia mamičku do sanitky a odvezú ju do pôrodnice. Neboj sa, všetko bude fajn! Koľko máš rokov?“

„Štrnásť!“

„A s mamičkou si sama?“

„Áno. Otec odišiel a ja... ja neviem, čo mám robiť. Prosím, pomôžte mi! Sedí na schodoch a má bolesti!“

Vtom počula prichádzať záchranárov.

„Už sú tu! Ďakujem, teta! Idem im otvoriť!“ Zložila rýchlo telefón a ponáhľala sa otvoriť vchodové dvere.

„Poďte,“ ukázala im cestu rovno ku schodom. Záchranári neváhali ani sekundu. Hneď na mieste usúdili, že môj stav je vážny. Naložili ma do sanitky a čo najrýchlejšie sa ma snažili dostať do nemocnice. Katka vzala zo skrine veci, ktoré som mala pripravené do pôrodnice a išla s nami. Počas prevozu ma celý čas držala za ruku. Upokojovala ma a bola mi veľkou oporou. Vedela som, že na ňu sa môžem spoľahnúť. Na dcéru áno! Na manžela už nie...

Do pôrodnice sme dorazili o niekoľko minút. Lekári boli o mojom stave informovaní, a tak ma previezli rovno na operačnú sálu. Katka zostala sedieť na chodbe a čakala, čo bude ďalej.

Od bolesti som už nevnímala realitu vôkol seba. Vedela som len to, že som v pôrodnici a že sa tu o mňa a môjho synčeka lekári postarajú. Vnímala som ešte, ako mi sestra dala injekciu, a potom som stratila vedomie. Čo sa dialo na operačnej sále ďalej, už neviem. Prebrala som sa až na druhý deň ráno.

Otvorila som oči a nechápavo hľadela vôkol seba. Nevedela som, kde som. Netušila som ani to, čo so mnou vlastne je. A už vôbec nie, čo sa stalo s mojím dieťatkom. Ležala som na posteli a v izbe okrem mňa nikto iný nebol. Postupne som si na všetko spomenula. Na to, ako ma včera v bolestiach priviezli do pôrodnice, rovno na operačnú sálu... Ale čo bolo potom? Porodila som? Kde je potom moje dieťa? Hlavou mi vírilo množstvo myšlienok. Pocítila som úzkosť. Chcela som vstať, no nemohla som. Bola som príliš slabá a vyčerpaná. Opäť som pocítila prudkú bolesť, ktorá ma prinútila ľahnúť si. Pri posteli som zbadala zvonček. Neváhala som a zazvonila na sestričku. V momente bola pri mne.

„Dobré ráno, pani Poláková...“

„Sestrička, prosím vás, povedzte mi, čo sa stalo? Porodila som? Kde je moje dieťa? Je v poriadku?“

Zasypala som ju hneď množstvom otázok.

„Netrápte sa, pani Poláková! Všetko bude v poriadku. Priviezli vás včera vo veľmi vážnom stave. Mali ste silné bolesti a v ohrození života ste boli nielen vy, ale aj vaše dieťa. Aby vás oboch zachránili, museli lekári ihneď urobiť cisársky rez.“

„A moje dieťa? Kde je teraz? Je v poriadku? Môžem ho vidieť?“ Dožadovala som sa odpovedí a opäť som chcela vstať.

„Ležte, pani Poláková, musíte zostať v posteli. Máte za sebou veľmi náročný operačný zákrok. Nechcete predsa, aby sa váš stav opäť zhoršil. Váš syn vás potrebuje! Hlavne preto musíte byť čo najskôr fit,“ usmiala sa na mňa a ja som pocítila obrovskú úľavu.

„Môj syn! Môj vytúžený syn! Chcem ho vidieť! Kde je? Sestrička, prosím vás, môžem ho vidieť? Prosím, aspoň na chvíľu!“

„Zatiaľ nie. Ste ešte veľmi slabá a váš syn...,“ nestihla ani dokončiť vetu. Pochopila som, že niečo nie je v poriadku.

„Čo je s ním?! Kde je?! Povedzte mi to, prosím!“

Do očí sa mi tisli slzy.

„Upokojte sa, pani Poláková! Neplačte! Váš syn...,“ na chvíľu sa odmlčala, „...je v inkubátore! A zostane tam ešte niekoľko dní. Nebojte sa, tam mu je dobre. A vy sa zatiaľ tiež postavíte na nohy! O pár dní už bude všetko v poriadku a spolu odídete domov.“

„V inkubátore?! Prečo?!“

Nechápala som.

„To vám už vysvetlí lekár. Príde za vami hneď po vizite. Dobre? Teraz pekne ležte a oddychujte! A verte mi, všetko bude fajn,“ snažila sa ma upokojiť sestrička. Napriek tomu som cítila, že niečo nie je v poriadku. A ako sa ukázalo neskôr, môj inštinkt ma neklamal.

Sestrička odišla a ja som s napätím čakala na lekára. O niekoľko minút sa vo dverách objavil vysoký mladý muž.

„Dobrý deň, pani Poláková! Som doktor Neumann a včera som vás operoval.“

Posadil sa na stoličku vedľa postele a chytil ma za ruku.

„Ako sa cítite?“

„Pán doktor, prosím vás, povedzte mi pravdu. Čo je s mojím chlapčekom?“

Rozplakala som sa.

„Mali by ste sa tešiť, pani Poláková! Narodil sa vám predsa syn! Prišiel na svet včera, krátko po deviatej ráno cisárskym rezom.“

„Ale prečo je v inkubátore? Čo s ním je?!“

Naliehala som. Chcela som poznať celú pravdu.

Doktor sa zamyslel.

„Poviem vám pravdu. Vždy hovorím svojim pacientkam pravdu. Aj keď občas krutú a nepríjemnú...“

Pri jeho slovách ma zamrazilo. Chcela som však vedieť všetko, nech je to čokoľvek.

„Faktom je, že vášho syna sme ihneď po pôrode museli oživovať. Dosť dlhý čas bol bez kyslíka a to spôsobilo zástavu dýchania, problémy so srdiečkom a nedostatočné okysličenie mozgu vášho bábätka. Jeho stav je vážny, pani Poláková. Ale je to bojovník! A myslím, že to nevzdá! Podarilo sa nám ho stabilizovať a teraz už musíme len čakať. Čakať takpovediac na malý zázrak! Ale, verte mi, počas mojej lekárskej praxe som už zažil všeličo. Deti, ktoré boli na tom oveľa horšie, ako váš syn, prežili. Musíme len čakať a veriť. Veriť, že váš syn to zvládne. Musíte byť silná, pani Poláková. Nemáme to oznámiť vášmu manželovi? Pomohlo by vám, keby tu bol teraz s vami?“

Neodpovedala som. Ležala som nehybne na posteli a po lícach mi stekali slzy. Nedokázala som zrazu na nič myslieť. Všetko akoby pre mňa stratilo zmysel. Môj syn bojuje o život a ja mu nedokážem nijako pomôcť. Prežije? Neprežije? Čo bude ďalej? Zavrela som oči. V myšlienkach som chcela byť len s ním!

2. Konečná diagnóza

Prešlo niekoľko hodín. Neviem presne koľko, ale pohľad do okna naznačoval, že je už večer. Do izby vošla sestrička.

„Ako vám je, pani Poláková? Máte bolesti?“

„Už mi je lepšie. A môj syn? Ako je na tom? Zmenilo sa niečo?“ Zasypala som ju otázkami.

„Nemajte strach, všetko je v poriadku. V inkubátore sa mu darí dobre. Zvládne to! O niekoľko dní už budete spolu. Verte mi!“ Ubezpečila ma sestrička a podala mi lieky.

Vzápätí sa ma spýtala:

„Máte pre neho meno?“

„Mám!“

„A poviete mi ho?“

„Samozrejme. Môj syn sa bude volať Patrik!“

„Pekné meno. Tiež mám doma Patrika. A mám z neho radosť. Je to taký môj malý batôžtek šťastia,“ usmiala sa sestrička a chcela odísť. Vo dverách sa ešte na chvíľu zastavila a obrátila sa ku mne:

„Ešte som vám zabudla povedať, že tu popoludní bola vaša dcéra spolu s vašou matkou. Obe vás srdečne pozdravujú a tešia sa na bábätko! Zajtra prídu opäť!“

„Ďakujem, sestrička! Veľmi pekne vám za všetko ďakujem! Potešili ste ma!“

„To som rada! A teraz už spinkajte! Dobrú noc!“

Potichu zavrela za sebou dvere a odišla.

Bola veľmi milá a jej láskavé slová pôsobili na mňa ako balzam. Opäť som zaspala. Zobudila som sa až na druhý deň ráno, keď do izby vošiel lekár.

Zľakla som sa a vystrašená som sa spýtala:

„Čo sa stalo? Čo je s mojím synom? Pán doktor, prosím, povedzte mi, čo sa deje!“

„Upokojte sa, pani Poláková! Všetko je v poriadku!“

„Tak prečo ste tu?“

„Aby som vám povedal, že dnes už môžete svojho chlapčeka vidieť, ak budete chcieť. Chcete?“ spýtal sa s úsmevom na tvári.

„Chcem! Samozrejme, že chcem! Neviem sa dočkať toho, kedy ho uvidím!“

Slová lekára akoby ma dobili novou energiou.

„Tak dobre! Po raňajkách vás aj so sestričkou čakám na novorodeneckom oddelení. Uvidíte svojho Patrika! Tak už žiadne slzy a tešte sa! Keď budete šťastná vy, bude šťastné aj vaše dieťa!“

„Ďakujem, pán doktor! A je už v poriadku? Ako na tom je? Dokedy bude ešte v inkubátore?“

„To teraz neriešte. Porozprávame sa, keď prídete, dobre?“

„Tak dobre!“

„Ešte si oddýchnite, po raňajkách vás čakám,“ chystal sa už odísť, keď sa vo dverách objavila sestrička a priniesla mi raňajky.

„Dnes uvidím svojho syna,“ oznámila som jej hneď ako vošla.

„Ja viem! Tak sa teraz dobre naraňajkujte, a potom vás odvediem na novorodenecké oddelenie! O chvíľu som späť,“ odpovedala s úsmevom.

Zaliala ma obrovská radosť. Nádej, ktorú mi dal lekár ma opäť naštartovala. Začínala som veriť, že všetko bude zas v poriadku a že aj s Patrikom pôjdeme čoskoro domov.

Sestrička sa do izby vrátila s vozíkom.

„Tak ako, môžeme ísť?“ Spýtala sa ma.

„Jasné! Neviete si predstaviť, ako veľmi túžim byť s ním! Vidieť ho! Objať ho! Držať ho v náručí!“

„Viem, pani Poláková! Tiež som matka! A viem vás pochopiť! Tak poďte. Pomaly!“

Pomohla mi vstať z postele a na vozíku ma priviezla na novorodenecké oddelenie.

Pri vchode nás čakal doktor.

„Tak čo, tešíte sa?“ Obrátil sa na mňa.

„Veľmi, pán doktor! Už nech sme tam!“

„Veď už sme tu!“ otvoril dvere na miestnosti, v ktorej bolo vedľa seba niekoľko inkubátorov.

Prechádzali sme pomaly vedľa nich a ja som s nádejou čakala, že v jednom z nich uvidím svojho Patrika. Pri poslednom z nich sme sa zastavili.

„Toto je váš Patrik!“ oznámil mi lekár. Pritlačil vozík bližšie k inkubátoru, aby som svojho chlapčeka lepšie videla. Pohľad na neho ma rozplakal. Ani neviem prečo. Či od šťastia, že som ho po prvýkrát zbadala, alebo preto, že som na neho hľadela cez sklo inkubátora, ako leží napojený na hadičky. Tak veľmi som sa ho chcela dotknúť a pohladiť ho. Tak veľmi som ho už chcela držať v náručí. Tak veľmi...

„Je krásny! Však je krásny?!“

„Krásny! A mocný! Bojuje statočne.“

„Ako dlho tu ešte musí byť?“

„Už nie dlho. Ešte zopár dní. Chcete sa ho dotknúť?“

„Môžem? Neublížim mu?“

„Môžete! Pomôže mu, ak bude vedieť, že ste pri ňom.“

Pootvoril dvierka na inkubátore a ja som sa svojho dieťatka mohla prvýkrát dotknúť. Bol to nádherný pocit. Jemne som hladkala malú ručičku a bola som šťastná. Nevýslovne šťastná!

Prešlo niekoľko nádherných minút, ktoré som strávila so svojím vytúženým Patrikom.

„Spinkaj, zlatko moje! Sladko spinkaj! Zajtra prídem za tebou znova! Každý, každučký deň budem pri tebe! Sľubujem,“ šepkala som mu nežné slová. Chcela som, aby počul môj hlas a cítil, že som pri ňom.

„Môžem prísť aj zajtra, pán doktor?“

Spýtala som sa lekára.

„Samozrejme, pani Poláková! Každý deň môžete byť pri ňom! Ale teraz už poďte, pôjdeme! Ste unavená, potrebujete si oddýchnuť a Paťko tiež. Necháme ho spinkať.“ Zavrel dvierka na inkubátore a ja som bola šťastná, že som s ním mohla byť aspoň chvíľočku. Vrátila som sa na izbu presvedčená, že môj syn to zvládne! A že bude v poriadku. Zaspala som.

Spala som niekoľko hodín. Zobudila som sa krátko po štvrtej. V izbe na mňa čakalo milé prekvapenie. Moja statočná Katka spolu s mojou matkou. Sedeli pri mne na posteli.

„Ahoj, mami!“ Vykríkla Katka od radosti, keď zbadala, že som otvorila oči.

„Ako sa máš? Je ti už lepšie?“

„Ahoj, zlatko!“ Odpovedala som ešte rozospatá. „Ako to, že si tu? Ako si sa sem dostala?“ Pustili ťa dnu?“

„Áno, mami, ale len na chvíľku! Boli sme tu aj včera! Hovorili sme s doktorom a on nám to dovolil. Neboj sa, všetko bude v poriadku.“

Rozplakala som sa.

„Vieš, Katka, nebyť teba, neviem, ako by bolo všetko dopadlo!“

„Neplač, mami! Už je to za nami!“ Snažila sa ma povzbudiť. V tom momente sa ku mne otočila aj moja mama.

„Katka má pravdu. Nemysli už na to, čo bolo! Najdôležitejší je teraz tvoj syn! Musíš byť silná hlavne kvôli nemu!“

Pokračovala v povzbudivých slovách.

„Už si ho videla?“

„Dnes som ho prvýkrát videla! Je v inkubátore, napojený na hadičky,“ do očí sa mi opäť tisli slzy.

„A len veľmi dúfam, že bude v poriadku!“

„Bude, neboj sa! Sme s tebou! O pár dní už budeme opäť všetci spolu doma! Ver mi,“ povzbudzovala ma Katka, ako sa len dalo.

„A otec? Ozval sa?“ Spýtala som sa s obavami.

„Nie, zatiaľ sa neozval. A ja som mu nevolala. Keď ťa priviezli sem, zavolala som hneď starkej. Odvtedy je u nás.“

„To je dobre!“ Skonštatovala som.

Chvíľu bolo ticho. Moju matku otázka nahnevala. Vedela o všetkom. Nikdy som pred ňou nemala tajomstvá. Vedela o všetkých radostiach, ale i starostiach. Vždy som jej všetko rozprávala. Podráždene sa ma spýtala:

„Ten chrapúň ťa ešte zaujíma?! Čudujem sa ti, Monika, že sa na neho vôbec pýtaš! Veď je to všetko len jeho vina!“

„Mami, prosím ťa! Nie pred Katkou!“

„Prečo nie? Myslíš, že nevidí, čo sa u vás doma deje? Je už veľká a chápe, o čo ide! To len ty nechceš nič vidieť!“

„Musíme sa o tom baviť teraz?! Mami, prosím!“

„Nemusíme. Ale pochop už konečne, že samé sa to nevyrieši! Začni to už riešiť ty, pretože bude neskoro!“

„Ja viem, mami! Ale teraz nie. Kým nebude Paťko v poriadku, nič riešiť nebudem! Chcem len, aby bol zdravý. Nič iné ma v tejto chvíli nezaujíma! To hádam chápeš...“

„Jasné, že chápem! A netráp sa, všetko bude v poriadku!“

„Určite áno!“ Prikývla Katka a obe sa na mňa milo usmiali.

Chodili za mnou každý deň. Bola som im nesmierne vďačná za to, že v týchto ťažkých dňoch stáli pri mne. Podporovali ma. Dodávali mi životný optimizmus.

Zdravotný stav môjho synčeka sa tiež zo dňa na deň zlepšoval. A to boli tie najlepšie správy, aké som od lekárov a sestričiek mohla dostávať.

„Zajtra vášho syna odpojíme od prístrojov a vyberieme z inkubátora! Z najhoršieho je už vonku!“

Oznámil mi dnes po vizite doktor.

Potešila som sa, no zároveň som mala strach.

„Myslíte, že je už v poriadku?“

„To vám teraz ešte s istotou nepoviem. Urobíme mu všetky potrebné vyšetrenia a až potom stanovíme konečnú diagnózu. Do zajtra ešte musíte vydržať!“ Upokojil ma a odišiel.

Do nasledujúceho dňa som sa prebúdzala so zmiešanými pocitmi. Túžila som len po jednom – aby bol Paťko zdravý. Len nech je zdravý, modlila som sa v duchu! Opakovala som si to neustále. Nedokázala som na nič iné myslieť. Netrpezlivo som čakala na doktora. Namiesto neho sa vo dverách objavil Juraj. Vošiel do izby s úsmevom a veľkou kyticou kvetov. Akoby sa predtým nič nebolo stalo.

„Ahoj, miláčik,“ priblížil sa ku mne a dal mi bozk. Niekoľko bozkov. „Ako sa cítiš? Už ti je lepšie? Prepáč ale skôr som nemohol prísť! Bol som odcestovaný. No hneď ako som sa vrátil, utekal som za vami!“ Usmieval sa na mňa.

„A čo náš syn Paťko? Ako sa má? Je ešte v inkubátore? Počul som, že mal problémy, keď sa narodil. Ako je na tom?“

Bola som v šoku. Po viac ako týždni sa môj muž objavil a tváril sa ako šťastný otecko. To snáď nie je pravda! To sa mi všetko asi len sníva! Žiaľ, nebol to sen, ale realita! Len čo som sa spamätala, odpovedala som mu bez zbytočných emócií.

„Tvoj syn sa narodil pred viac ako týždňom. Mal vážne, veľmi vážne problémy!“

Pri týchto slovách som sa takmer rozplakala.

„Ale dnes je už našťastie všetko v poriadku! Dúfam, že bude zdravý. Čakám na lekára, ktorý mi má povedať viac.“

„Určite bude zdravý, neboj sa! Veď je to predsa náš syn!“ Snažil sa ma uchlácholiť.

„Len škoda, že si na neho nemyslel skôr, keď si mi ubližoval, Juraj! Len kvôli tebe má Paťko problémy! Len kvôli tebe!“

„Ako to môžeš povedať, Monika? Čo ti chýba?! Máš predsa všetko, čo len chceš a ešte mi to budeš vyčítať?!“

Znova sa na mňa rozkričal. Nevadilo mu ani to, že je v nemocnici.

„Budem! A už sa ťa nebojím! Myslíš si, že peniaze zachránia naše manželstvo?! Že vyriešia všetky naše problémy?! Nedovolím ti, aby si nám ešte ubližoval!“

„Komu nám?!“

„Mne a deťom! Neopováž sa dať mi ešte niekedy facku! Kričať na mňa a byť k nám vulgárny! Neopováž sa! Lebo inak...“

„Čo inak?“ zasipel.

„...Inak sa s tebou rozvediem a aj s deťmi od teba odídem!“ Neverila by som, že tieto slová vyslovím nahlas priamo pred ním.. Ale pochopila som, že naše problémy už musím začať riešiť, kým nie je neskoro! Spomenula som si na matkine slová.

„A kam ty chudera chceš ísť?!“

Povýšenecky sa mi zasmial do tváre...

“ Z luxusu sa ťažko odchádza!“

„Odídeme! Ak sa nezmeníš, odídeme! To ber na vedomie,“ nenechala som sa zastrašiť.

„Neprovokuj, dobre?! A nevyhrážaj sa mi! Lebo s holým zadkom skončíš na ulici!“

Opäť sme sa hádali. Našťastie do izby nazrel lekár.

„Prepáčte – môžem? Vidím, že máte návštevu!“

„Samozrejme! Len poďte ďalej,“ kývla som mu.

Lekár vošiel dnu. V rukách držal výsledky všetkých Paťkových vyšetrení.

„Dobrý deň, som doktor Neumann. A vy budete manžel pani Polákovej!“

„Juraj Polák!“

Podali si ruky.

„Som rád, že vás spoznávam a že ste tu! Manželka vás teraz bude potrebovať! Mám výsledky všetkých vyšetrení vášho syna, no žiaľ, nenesiem príliš dobré správy!“

„Prečo? Čo je s ním!?“

Spýtal sa Juraj. Ja som sa nezmohla ani na slovo.

„Poďte, posadíme sa!“

Juraj si sadol na stoličku a lekár na okraj mojej postele.

„Ako už iste viete,“ pokračoval, „váš syn mal po narodení vážne zdravotné problémy. Niekoľko dní musel byť v inkubátore. Bol napojený na prístroje, ktoré zabezpečovali jeho základné životné funkcie. Dnes je už našťastie z najhoršieho vonku! Jeho stav je stabilizovaný, dýcha samostatne a aj činnosť srdiečka je v poriadku.“

„Tak potom ale nechápem, čo mu je!“

„Hneď to pochopíte, pán Polák! Je mi to veľmi ľúto, ale nedostatok kyslíka spôsobil poškodenie mozgu. Trvalé poškodenie mozgu vášho synčeka! Mozgové bunky, ktoré odumreli, sa už neobnovili.“

„A čo to znamená?“ spýtal sa Juraj s kamennou tvárou.

„Znamená to, že váš syn je... mentálne postihnutý. Bude si vyžadovať špeciálnu starostlivosť! A hlavne rodičov, ktorí sa budú o neho s láskou starať.“

Nastalo ticho. Mlčky som hľadela na lekára a Juraj tiež. Potom sa spýtal:

„A ste si tým istý? Čo ak sa mýlite? Možno sa jeho stav ešte zlepší! Počkajte ešte pár dní, a potom...“

„Pán Polák, čakať je zbytočné! Poškodenie mozgu vášho syna je trvalé! S tým už nič neurobíme! Buďme však radi, že prežil! To je predsa to najdôležitejšie! Či nie?“ Súcitne sa na mňa pozrel.

Len som prikývla. Na viac som sa nezmohla. Juraja otázka vytočila a rozkričal sa:

„Vy nám, pán doktor oznámite, že máme dementa a my sa máme tešiť?! To nemyslíte vážne!“

„Pokoj, pán Polák! Zachovajte pokoj! A berte prosím ohľad na svoju manželku! Je to ťažké pre vás oboch, chápem. Ale Paťko je váš syn. Prežil a je len na vás dvoch, aký život bude mať. Uisťujem vás ale, že aj mentálne postihnutí ľudia sa dokážu zo života tešiť a užívať si ho naplno. Budete mať z neho radosť! Verte mi. Chce to len čas, aby ste sa s tým obaja vyrovnali. Buďte si preto v tomto neľahkom období navzájom oporou. A všetko bude fajn,“ usmial sa a dodal:

„O chvíľočku vám Paťka prinesú, aby ste boli už stále spolu. A večer už začnete synčeka dojčiť! Začnú sa vám materské povinnosti, so všetkým, čo k nim patrí,“ snažil sa ma rozveseliť a priviesť na iné myšlienky. Vstal a chcel odísť. Vtom sa však ešte obrátil s otázkou na Juraja:

„Vy ste vášho syna ešte ani nevideli, však je to tak?!“

„Nie! A ani o to nestojím!“

Juraj prudko vstal a rýchlym krokom podišiel ku dverám.

„Počkajte, pán Polák, teraz predsa nemôžete odísť,“ snažil sa ho zastaviť lekár.

„A prečo nie? Na čo mám čakať?! Na debilné decko, ktoré mi porodila manželka? Ďakujem, nechcem!“

Buchol dverami a bol preč.

Prišlo mi to všetko veľmi ľúto. Opäť som sa rozplakala. A plakala som až do chvíle, kým mi sestrička nepriniesla Paťka. Po prvýkrát som v náručí držala svojho chlapčeka. Až teraz som si naplno uvedomila doktorove slová.

„Paťko je môj syn! Syn, po ktorom sme obaja s mužom tak veľmi túžili. Som šťastná, že to všetko vôbec prežil. Aj keď je postihnutý, budem sa o neho s nekonečnou láskou starať. Veď je to predsa moje dieťa! Moje prekrásne dieťa!“

Zodvihla som hlavu a usmiala sa. Bol to síce úsmev cez slzy ale znamenal pre mňa veľa. Nový začiatok a novú nádej.

„Ďakujem, pán doktor! Ďakujem vám za všetko, čo ste pre mňa a pre môjho syna urobili. Nikdy na to nezabudnem. A sľubujem vám, že sa o Paťka postarám najlepšie, ako viem. Urobím pre neho všetko, čo budem môcť! To mi verte!“

„Viem, že áno! Ste skvelá matka. Paťko môže byť šťastný, že má práve vás,“ usmial sa a na chvíľu sa odmlčal. Potom s vážnou tvárou dodal:

„Nebudete to mať ľahké, pani Poláková, ale zvládnete to! Ste silná žena! A manželovi doprajte čas. Potrebuje ho, aby si všetko v hlave usporiadal a aby sa so všetkým vyrovnal.“

„Nehnevajte sa na neho, pán doktor, niekedy sa neovládne a vybuchne,“ snažila som sa dodatočne ospravedlniť Jurajove správanie.

„To je v poriadku, s tým sa netrápte! Užívajte si spoločné chvíle so svojím synom,“ dodal tichým hlasom a odišiel.

Po niekoľkých dňoch nás prepustili z nemocnice domov. Bola som šťastná a zároveň vystrašená. Nevedela som, čo ma čaká. Odkedy totiž Juraj odišiel z pôrodnice, doma sa neukázal.