Roman Kulich

Požierač

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Roman Kulich, 2014
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover photo © Piatri
Cover design © Miroslav Kulich
Cover & Layout © Marenčin Media, 2014
Jazyková úprava Sylvia Sachs
433. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-417-2 (brož.)
ISBN 978-80-8114-416-5 (ePub)

Sebastiánov prípad

1.

„Takže si to predsa len našiel.“ Sebastián Bronský vystúpil na jarným dažďom zmáčaný chodník a napravil si prešívanú bundu. Za rána bolo ešte chladno. Rozpaľoval ho však pocit, ktorý ho napĺňal vždy pri načatí nového prípadu. Pocit zadosťučinenia, obáv a akéhosi zmysluplného odhodlania. Presne taký, ako v nastávajúcom momente. Tá stará pani ho kontaktovala asi pred týždňom, a hoci mal práce vyše hlavy, nechal sa nahovoriť. Každopádne, mal na to svoje interné dôvody. Okrem toho, že ho aj niekto kolegiálne odporučil...

Dáma sa pýšila svojským a zaujímavým hlasom. Akoby preskakoval z rôznych hlbších tónin do extrémne vysokých a zasa naopak, no pripisoval to skôr jej chatrnému psychickému rozpoloženiu. Ak niekto stratí vnuka, ktorý s ním žil, akoby bol oneskoreným synom, musí to ním poriadne otriasť. O tom nemohla byť žiadna diskusia. Sebastián vybehol po schodíkoch a zatlačil na zvonček s menom Kubišová. Všade navôkol zatiaľ vládlo nič nehovoriace raňajšie mĺkvo.

Čakal neprimerane dlhú chvíľku, čo nebolo, samozrejme, pri starších bytostiach na tomto svete prekvapujúce, ale predsa len sa po chvíľke v ošúchanom reproduktore ozvala mierne odmeraná madam.

„Dobré ráno, kto je tam?“

„Dobré ránko, pani Kubišová, to som ja, Sebastián Bronský. Kontaktovali ste ma minulý utorok, ak si pamätáte. Bolo to ohľadom zmiznutia vášho vnuka a dohodli sme sa na dnes. Včera som sa vám nemohol dovolať, tak som to riskol a prišiel priamo sem.“

Krátke, ale o to významnejšie ticho.

„Aha, pravdaže! Prepáčte za ten včerajšok. Prespala som skoro celý deň. Poďte smelo hore. Ešte raz mi prepáčte takú nepríjemnú ignoranciu.“

Zvonček okamžite zadrnčal. Sebastián iba divadelne pokrčil ramenami a na tvári vystrúhal výraz človeka zmiereného so všemožnými ľudskými ješitnosťami či charaktermi. Trhol a odomkol. V útrobách paneláku naňho vybaflo sympatické teplo...

Pani Kubišová otvorila dvere takmer okamžite (akiste chcela ukázať, že dokáže byť aj extrémne odhodlaná) a Sebastiána pozvala dnu. Ešte mu stihla naznačiť, aby sa rýchlo vyzul, čo mu, samozrejme, prízvukovať nemusela.

Vnútri dvojizbového bytu to rozvoniavalo levanduľou a silnejšou kávou, ktorú mala madam rozloženú na kuchynskom stole a musela byť, podľa jeho skromnej mienky, extrémne promptne pripravená. Všimol si, že jej tvár zdobia pečeňové škvrny, ale len jemnejšieho charakteru, to prezrádzalo, že so zdravím na tom nemusí byť najhoršie. Odhadoval jej okolo sedemdesiat krížikov, no pôsobila vitálne a sviežo, len výrazné šľachy a žilky na chudšej šiji odhaľovali, že čas pôsobí na každého s rovnako nepeknou vervou. Postavil sa do predsiene a so záujmom prebehol interiér. Na človeka jej veku to tu nemala zariadené starosvetsky, čo ihneď kvitoval, ba zazdalo sa mu, že má akýsi jemnocit pre detail alebo modernejší štýl.

„Sadnite si,“ prehovorila pani Kubišová vyšším tónom, keďže už pri dverách jej hlas preskočil do danej polohy. A tak aj vykonal.

„Dáte si kávu? Čaj? Nedajbože niečo silnejšie?“

„Nie, nie,“ zdvihol ruku, akoby ho šla niečím nebezpečným napadnúť, „som tu autom,“ pohniezdil sa, „ale jednu kávu by som narýchlo zbodol.“

„Výborne, mlieko, cukor?“

„Ani, ani.“

„Viete...“ otočila sa od kuchynskej linky a jej menšie vačky pod očami vyzerali o čosi smutnejšie, akoby sa paralelne so slovami napĺňali žiaľom, ktorý od rána kvasil a nadobúdal na rozmeroch. „Viete, to, čo sa nám stalo, ma ranilo hlbšie, ako by sa mohlo na prvý pohľad zdať.“

Až teraz si všimol, že jej zelenkasté dúhovky sú vyplnené atypickým, vodnatým leskom. Leskom otupenosti a silenej zmierenosti s následkami. No rozhodne nie rezignáciou.

„To je samozrejmé a ja to chápem. Ale urobím všetko, čo je v mojich silách, aby som vášho vnuka...“

„Milana,“ prerušila ho skoro šeptom.

„... áno, Milana, našiel.“

„Dúfam, že to dobre dopadne,“ hundrala si ďalej sama pre seba, s očami vyvrátenými k popraskanému stropu, „lebo ak nie, od smútku istotne zošaliem. Viete,“ venovala mu znovu jatrivý pohľad, „on je moje všetko. Poklad! Jeho rodičia zomreli pri strašnej autonehode, na ktorú nechcem ani len pomyslieť, takže som sa o Milanka začala starať. Prilipol ku mne a ja k nemu tiež. Aj keď má už za sebou dvadsať ťažkých rokov.“

„To je mi ľúto a, samozrejme, chápem, že ste si blízki. Môžem sa spýtať,“ zaodŕhal, aby čiastočne upokojil ženino rozpoloženie, „kedy ste ho naposledy videli?“

Pani Kubišová sa rukou prehrabla v kučeravých a stále hustých vlasoch. „Bolo to pred troma týždňami. Všetko som nahlásila na polícii, no neverím im. Po tom, ako odflákli autonehodu môjho syna a nevesty, teda Milankových rodičov, u mňa klesli.“ Ústa starej dámy nadobudli ešte trpkejší výraz, dve hlboké vrásky lemujúce kútiky pier akoby o pár milimetrov zhrubli a zo zreníc vyšľahli blesky rokmi kŕmeného hnevu.

„Samozrejme, som súkromný detektív, to je pravda. Ale predtým som pracoval na policajnom oddelení kriminalistiky v Žiline, čo už akiste viete, takže tvrdím, že tam pracujú rôzni diletanti, ale určite aj slušní a poctiví ľudia. Za tým si musím stáť.“

„Ja vám rozumiem. No mňa,“ mávla s akousi okázalosťou rukou, „proste nepresvedčili. Preto som si najala vás. Môj skromnejší byt vám môže hovoriť, že netrpím práve prebytkom financií, ale vedzte, že je to klam. Zaplatím vás a ak budú priebežné výsledky dobré, niečo aj prihodím,“ usmiala sa, akoby mu práve ponúkala na podnose to najhonosnejšie menu, aké mohol Bronský kedy vidieť.

„Som poctený aj potešený zároveň, madam,“ opätoval zdvorilo.

„Mám nasporeného dosť, ale poďme k meritu veci,“ zvážnela. „Môj Milanko zmizol, hoci to bolo poslušné a milé chlapča, bez akýchkoľvek problémov či oštár v škole. Neviem, s kým sa stýkaval. Venoval sa mnohým záľubám, koníčkom, predsavzatiam. Viete, snažila som sa mu pomáhať, nie ho tvrdo vychovávať. Mal u mňa voľnosť, to áno. Ja som si takú ako mladá nezažila. Preto som to chcela tejto sirôtke vynahradiť. Nedáte si nejaký keks?“

„Nie, ďakujem,“ reagoval prekvapene na poslednú otázku. Všimol si, že Kubišová sa vo vzťahu k dvadsaťročnému výrastkovi prejavuje neprimerane emočne, čo bolo badať na všetkých vyrieknutých slovách. Také vzťahy však boli v podobných prípadoch celkom bežné až logické. Prilipla k nemu, možno aj on k nej. To je všetko a viac to riešiť nemusel. Napadli mu však celkom iné súvislosti...

„Netušíte ani, kam mohol pred zmiznutím odísť?“

„Ale áno.“ Oči už mala akési rubínové, zreteľne badal, že z telesnej schránky začínajú na povrch vyplavovať city zronenej, i keď silnej ženy. „Išiel si zahrať so svojou kapelou. Niekde do skúšobne. Domov sa pobral sám. Potom ho už nikto nevidel.“ Hlas sa jej roboticky prepol do nižšej polohy, pričom sa začala zajakávať.

„Výborne, to by mohol byť skvelý začiatok,“ zvýšil tón. „Môžete mi dať adresu tej skúšobne, poprípade členov kapely?“

„Áno,“ zahatila narýchlo kvapôčky sĺz, „dokonca som Vám spísala ich mená a adresy, keďže sem často chodievali a spoznala som ich. Sú len traja. Mám poznačenú aj ulicu, na ktorej sa nachádza skúšobňa.“

Toto je napokon inteligentná žena, pomyslel si Bronský s mierne pootvorenými ústami a už nepomerne lepšou náladou. Zdalo sa, že nejaké prepotrebné eurá v blízkom období konečne zinkasuje, aj keď sa potácal len na začiatku záhadného a zdanlivo zahmleného príbehu... No rozhodne bol zatiaľ zarytým optimistom. Zobral papierik a mäkko sa na madam usmial.

Budova firmy BCA vyzerala ešte stále výrazne postkomunisticky, steny pôsobili akoby pozliepané z korku, umakartu, alebo inej lacnej stavebnej látky. Vpredu stála ošúchaná vrátnica a smutne spustená rampa. Vrátnik vybehol von skoro okamžite, pričom sa tváril náležite nevrlo a skúmavo. Bronský zastavil vozidlo. Stiahol ľavé okienko a párkrát zažmurkal.

„Dobrý deň, hľadám istú kapelu Sector, ktorá by tu mala momentálne skúšať.“ Názov mal čitateľne a úhľadne poznačený na papieriku od starej dámy alias jeho novej – a dúfal, že aj solventnej a dohody dodržiavajúcej – klientky.

„Dobrý deň! Áno, máte šťastie. Práve šli hore,“ zahlásil postarší muž s vlasmi zviazanými do praktického drdolu. Akiste vyslúžilý muzikant a búrlivák, usúdil Bronský nezaujato po zrakovej exkurzii po prestupujúcej postavičke. Vrátnik si niekoľkokrát odkašľal. Kubišová Bronskému prezradila, že mávajú skúšky každý druhý deň okolo šestnástej hodiny, takže skúsil prísť presne v daný termín. Zdalo sa, že to aj patrične vyšlo.

„Ďakujem. Ja som súkromný detektív, potrebujem s nimi byť iba na chvíľku, prehodiť pár slov, nič viac a nič menej.“

„Aha,“ vrátnik obozretne zdvihol obočie, „určite ohľadom Milanovho zmiznutia, všakže? Je to slušné chlapčisko, neviem, čo vyviedol, ale vráti sa! Istotne, strážmajster! Vráti sa, za to vám teraz ručím.“

„Tomu verím aj ja,“ Bronský hodil na muža jeden sociálne ladený a chápavý úškrn. Jeho entuziazmus momentálne neriešil. Popravde si tým nebol istý, vlastne si tentokrát nebol istý ničím. No takéto diskusie tu, samozrejme, viesť nehodlal, aj keď by sa mohol čo-to zaujímavé dozvedieť. Tentoraz mal iné priority, a tak sa spýtal na presnú polohu muzikantskej skúšobne. Vrátnik mu ochotne vysvetlil, ktorými chodbičkami sa dostane do, podľa jeho slov, pozliepanej izbietky, a Bronský poďakoval. Až teraz zacítil, ako jeho ústa neľudsky páchnu. Hygiena a celková starostlivosť o chrup mu akiste hovorili pramálo.

Vybehol na druhé poschodie a už z diaľky začul slabulinké brnkanie na elektrickú gitaru. Keď sa doteperil bližšie, rozpoznal zvuk nejakej melancholickej, skôr však depresívnej skladby. Čo to tu, preboha, hrajú za záhrobnú hudbu? Pomyslel si pomerne udivene. Ihneď otvoril. Traja chalani a jedno dievča... Zrakom prebehol izbu a do nosa mu vrazil pach starších vecí, kyslého potu a lacných cigariet. Nie práve najľúbivejšia kombinácia na obývanie takejto kutice po celý deň, zadumal znechutene.

„Zdravím vás, páni... a takisto dáma,“ usmial sa na mladé, hnedovlasé dievča v čiernej mikine, uvelebené na starom a viditeľne rozheganom gauči.

„Dobrý,“ zašomral nevrlo asi dvadsaťročný, úplne vyholený chalan, nahodený len v tielku a červených trenírkach, ktoré už istotne zažili nejaké to desaťročie. Sedel za bicími a z čela mu stekali veľké kropaje potu. Akiste mal už dnes za sebou poriadnu fušku.

„Čo sa deje?“ ozval sa trochu zavalitejší, možno tridsaťročný mladý muž v modrom tričku a masívnych slnečných okuliaroch, posadených rovno na koreni nosa. V rukách zvieral gitaru a pred tvárou mu trčal mikrofón. Akiste samotný pán spevák, usudzoval v prebiehajúcich sekundách Bronský. Vedľa neho sa hrbil silne stavaný, možno dvadsaťpäťročný, zarastený a nevraživo sa tváriaci typický „časopisový rocker“. Basu, ktorú gniavil v dlaniach, držal spôsobom ťažkotonážnej húfnice. Grimasil sa určite najzúrivejšie a najpodozrievavejšie.

„Čo chcete?“ zabručal, akoby ho vyrušili pri latentnej onanii. S určitou dávkou prekvapenia, no hlavne neúspešne skrytého vnútorného srdu.

„Potreboval by som sa s vami v krátkosti porozprávať. Ohľadom Milana. Skutočne len na chvíľku,“ prehodil Bronský energickejším tónom. Situácia si to, ako sa zdalo, vyžadovala.

„Už tu boli fízli, pýtali sa, odpovedali sme,“ hundral ďalej nepríliš empaticky Rocker.

„Ja viem, ja viem. Mňa si ale najala jeho stará matka, pani Kubišová. Som súkromný detektív. Pokúsim sa prísť na fakty, ktoré by mohli polícii nejako ujsť, alebo by sa na ne jednoducho v priebehu vyšetrovania zabudlo.“

„Aha,“ tentoraz sa trochu chripľavým tónom vklinil do konverzácie zatiaľ mlčiaci spevák, „to je niečo iné. Tak sa pýtajte. Ak sa bude dať, odpovieme. Musíme skúšať. Aj keď bez Milana je to ťažké, ale pozajtra vystupujeme, takže nieto času na odklady.“

„Jasné,“ Bronský sa zatváril, že veci náležite rozumie, „skutočne sa dlho nezdržím.“

„My sme všetci členovia kapely, a tuto Darina je moje dievča,“ prehodil teraz informatívne lysohlavý bubeník. Tvár mal unavenú a pretiahnutú, skoro až po kľúčnu kosť. Vyzeral, akoby ho práve požula a vypľula samotná zubatá.

„To je fajn. To je veľmi dobré,“ zhodnotil tento banálny poznatok detektív.

Zadíval sa na nich a ešte raz prebehol pohľadom interiér „izbietky“. Začal teda rozprávať.

2.

Zastavil sa a opatrne sa rozhliadol. Zachytil nejaké vibrácie, akoby vzduchom preletelo niečo, čo ho volalo, ťahalo a živelne vábilo. Naplnil sa tým celučičký éter. Pocítil voľnosť. Neuveriteľnú slobodu. Naokolo vládla tma, líhala si na kríky, lavičky, trávu, vrcholce stromov a tíško ich zahaľovala nekonečným čiernym rubášom. Vyhovovala mu... Vždy mu vyhovovalo temno, či už mentálne, alebo to fyzické. Dokázal sa doň vnárať a temno sa na oplátku borilo doňho. Obojstranná, výhodná a zmysluplná spolupráca. Toho chlapca sledoval už skoro hodinku. Vyzeral byť unavený, ľavú nohu ťahal za sebou akosi ťažšie, mľandravejšie, čo v tichosti kvitoval. Mohol mať okolo stosedemdesiat centimetrov, širšie plecia, hustú blonďavú hrivu a dlhšie kostnaté ruky. Nad týmto faktom takisto v duchu náruživo zamľaskal. Ten chlapec bol zdravý, už pri ráznych pohyboch tela a rýchlom (aj keď mierne krívajúcom) kroku to zreteľne dedukoval. Je len unavený... Dobrý poznatok. Veľmi dobrý poznatok...

Práve zabočil vľavo, cez brezový parčík, poniže športovej haly. V tejto dobe tu už nikto nebýval. Mohlo byť okolo desiatej večer, možno o čosi viac. Pre väčšinu človečenstva najvyšší čas zaľahnúť do perín a vyspať sa na nasledujúci, pracovne náročný deň. No nie pre nich. Nič netušiacu korisť a jeho... Precízneho a talentovaného lovca. Ako každodenný príbeh z afrických stepí. Skutočný. Jedinečný. Muž zastal a zavetril. Vietor už skoro nefúkal. Potreboval iba svoj úlovok, nič viac. Dva pekné, odkrvené suveníry od tohto mladého muža, ktorý sa na onom svete bude môcť pýšiť „darcovstvom“ takého dôležitého kúska tela. Azda trochu nechceným. No stane sa hrdinom... Anjeli ho budú stopercentne vynášať do nebies. Uchechtol sa nad svojskou, cynicky vedenou ideou. Vedel to. Bolo to istejšie, než blížiaca sa, jednoduchá smrť. Aké príznačné. Vo vačku dlhého jarného kabáta nervózne žmolil rukoväť skrytého žabykláča. Tento slúžil na usmrtenie a znehybnenie darcu. Väčšinou nosieval jeden. Rukoväť bola vyrobená z jelenieho parohu. Dobre sa držala a nešmýkala sa na spotenej koži... Ostatné zákroky vykonával prevažne skalpelom. No na odľahlejšom mieste. Dodávku mal odstavenú kúsok ďalej, poniže haly. Mal by ho tam dovliecť bez väčších problémov, premýšľal, že to spraví spôsobom natrundžaného kamaráta, ak by sa náhodou niekto nepovolaný ponevieral naokolo. Skutočná štýlovka. Doslova a do písmena, stará a sympatická štýlovka...

Krátko si odkašľal a hneď na to sa zhlboka nadýchol. Jeho dávnejšie zaužívaný rituál na upokojenie organizmu a odbremenenie sa od prebytočných nervov. Jedna časť bola potrebná, aby nepodľahol určitej ľahostajnosti. No tá druhá musela definitívne opustiť telo i myseľ. Darca práve odbočil na chodníček cez menšie detské ihrisko a kužeľovité svetlo nočnej lampy za ním vytváralo akýsi pokrivený, groteskný tieň. Prichystal sa. Za pár sekúnd sa dostane ku gaštanovej aleji, kde už panovala dostatočná tma. Ešte raz sa poobzeral, či nablízku nikoho niet. Okolie vyzeralo posvätne čisté a až neskutočne pokojné. Zrýchlil krok. Nôž vybral narýchlo z vrecka a hánky sa mu vzápätí zabeleli od nedostatočného prietoku krvi. Zvieral rukoväť veľmi intenzívne. Pocítil totižto prastarý a neodolateľný apetít každého odvekého predátora. Okamžitú a nenásytnú chuť vraždiť...

Zrýchlil krok skoro na maximum, tak, že to v prítmí vyzeralo, že beží. Snažil sa našľapovať tlmene, nezlomiť žiadnu halúzku, nezakopnúť o kameň či, nedajbože, tenký koreň. Už utekal. Pomedzi trávu a stromoradie. Pomyslel si, aké by to bolo, keby vlastnil senzitívny receptor v ruke, alebo dokonca v smrtiacej zbrani. Také, akými disponujú tigre, niekde vo vačkoch za špičiakmi. Receptor im dostatočne presne napovie, kde sa nachádza miecha alebo artéria, takže sa do koristi zahryznú stopercentne na smrteľnom mieste. No on sa už za ten čas čo-to naučil. Priblížil sa až na dosah ruky. Zasadil úder odspodu, rovno nad solar, pomedzi rebrá. Musel trafiť srdce, ale nepoškodiť pritom vytúžený orgán. Chlap, či chlapec, iba prekvapene zachrčal, dostal sa do akútnej paralýzy, takže sa ani nepokúsil o výpad, nedajbože o zbrklý útek. Ostal len bezvládne visieť a on ho ešte stihol zachytiť popod rameno. Nôž ostal zabodnutý až po okraj rukoväte. Na maximum. Pre istotu okamžite zakryl darcovi ústa, no ten sa už nehýbal. Krv mu zohrievala päsť, bola lepkavá a tieklo jej veľa. Musel si pohnúť. Od dodávky sa dosť výrazne vzdialil. Oprel si darcu okolo ramena, akoby viedol domov opitého známeho. Nohy síce ťahal po zemi, ale prípadnému okoloidúcemu by sa to dalo s ľahkosťou vysvetliť. Na krv, značkujúcu trávu, nedbal. To by nemal byť veľký problém a bol si tým stopercentne istý. Ponáhľal sa. Možno tak, ako nikdy predtým.

V dodávke vládol chlad a tajuplná clona beznádeje. Visela tu ako dažďom presýtené mračno a on ju nikdy nedokázal vyhnať. Tá clona ho prenasledovala celý zostávajúci život. Od okamihu, keď sa ako mladý skoro utopil, nad ním lietala ako abstraktná svätožiara. Poskladaná z tiel mnohých mŕtvych... Kúpal sa vtedy v jazere, za horou. Poniže Diviny, dedinky neďaleko Žiliny. Vládol tu už večer, nikto sa nablízku nenachádzal. Nejaký spodný vír sa mu zrazu ovinul okolo ľavej nohy a začal ho ťahať na bahnisté dno, presne ako vlások vo vypúšťajúcej sa vani. Bolo to strašné. Zúfalé a nekonečné... Ponáral sa čoraz hlbšie, voda ho doslova obalila a vpíjala do seba, do čiernych hlbín. Mal to byť jeho hrob, finálne miesto pre posledný kŕčovitý pohyb. Okolo brehu už postávali deti a len tak sa dívali. Nepomohli. Stáli! Žeby sa zľakli? Nie. Posmievali sa mu. Strach je však v istých okamihoch tiež neodpustiteľný, to už vedel... No neskôr ho našli. Konkrétne jeho otec. Ležal kdesi na brehu, ani nevedel, ako sa tam vlastne dostal. Záchranka z neho vypumpovala zvyšnú vodu, nemal jej v pľúcach až tak veľa, no nedostatok kyslíka mu natrvalo poškodil mozog. Netušil, ako konkrétne a v akom rozsahu, ale narušil... Otec ho zachránil. Na to nikdy nezabudne. No stiahnuť sa z okolitého verejného života postupne musel. Neskôr už potreboval iba svoje drahokamy. Jedine tie. Ako strašne sa bál, že tie jeho vlastné opäť na chvíľku skolabujú, že sa naplnia vodou, smrťou, hrozivým zlyhaním! Vyhľadával obete hocikde, ale snažil sa hlavne na odľahlejších miestach. Volal ich darcovia. Znelo to prísľubne a v podstate tak jednoducho a pekne pravdivo. Keď skonzumoval to, čo tak potreboval, cítil sa znovuzrodene. Opäť bol aspoň na mesiac či dva silnejší a vedel, že neskolabuje. Vydrží. Klin sa predsa klinom vyráža. To platilo už veky. Ukončil kontakt s rodinou aj ostatnými. Aj tak naňho postupne zabúdali, ani ho nikde intenzívnejšie nehľadali. Poškodenie mozgu nebolo ihneď akútne, prepadávali ho však divné zmeny nálad, správania a jeho ľavé oko občas začalo žmurkať ako kyvotajúce sa krídelká splašeného kolibríka. Takisto dostával kŕče do rúk. Na verejnosti. Boleli. Tak strašne ho vtedy boleli. Rodina ho už len ignorovala. Vedela, že niekde prežije, avšak nezaujímal ju... Stal sa pustovníkom, obyčajným špinavým samaritánom. Podľa jeho mienky si väčšina musela myslieť, že odišiel do zahraničia alebo je dokonca mŕtvy. Ale on tu stále bol. A naďalej potreboval patričné orgány. Pulzovali za neho a bez bolesti. Miloval ich. Zbožňoval, keď si nimi napchával ústnu dutinu až po samotný okraj... Keď ich hltavo prehĺtal a cícerky krvi mu stekali dole oblou a zarastenou bradou.

Naštartoval starší Volkswagen a ten neochotne zavrčal. Motor nechal chvíľku bežať na neutrále, nech sa aspoň čiastočne prehreje. Tentokrát ho už pochytila istota, zalievala mu panvu, brucho, hruď a nakoniec utlmila ostražitý mozog. Už si bol vedomý faktu, že akcia sa podarila. Darcu zabalil do igelitu a položil na pravú stranu nákladného priestoru. Musel sa pobrať domov. Aj keď v podstate žiaden nemal, aspoň podľa pseudofiktívnych príručiek či zľudovelých „logík“, podľa ktorých by mal domov nejako vyzerať. On mal ten svoj v lese, uprostred vodnatých hôr, chránený húštinou z listov a pichľavého ihličia. Pred ľudstvom. Poblíž skalnatého previsu tu stála stará šopa na uskladnenie sena. Už ju nikto nevyužíval, a tak sa tam sprvoti opatrne usídlil. No na dlhšie prežívanie bola nevyhovujúca z mnohých dôvodov. Chlad, celkový rozpad dreveného skeletu. Priveľmi na očiach náhodným zblúdilým dušiam, aj keď ich tu prebehlo veľmi málo. A tak začal hĺbiť jamu. Vynášal pôdu po celej hore, aby nikde nevytvoril podozrivý nános. Pomaličky, no šlo to. Po niekoľkých mesiacoch tvrdej lopoty si vybudoval pod archaickým senníkom svoj podzemný domov. Dokonca narazil aj na skalu, kde objavil niečo ako menšiu jaskynku, akési slepé rameno, ktoré už neviedlo nikam. Sem neskôr odkladal potraviny. Visel tam stály chlad, po celý rok len okolo troch stupňov, čo bolo preňho z hľadiska skladovania brilantné.

Po nehode v jazere ho Beznádej týravo prenasledovala každučkú sekundu. Najprv skúsil orgány odoberať zvieratám. Nefungovalo to... Ich konzumácia ho ničím abstraktným či silnejším nenapĺňala. Neskôr podľahol pokušeniu vyskúšať ľudské vnútro. Možno mal šťastie, že mu ihneď napadli mladí darcovia, vekom podobní tomu jeho. Vlastne mu rovno napadli tí správni. Konkrétni. Toto bola tá pravá regenerácia! Tam tkvela moc a pevné potlačenie Beznádeje... Skutočné a jedinečné znovuzrodenie.

Hoci mu teraz na krku viselo dvadsaťtri zdĺhavých a náročných rokov, v tejto divokej fatranskej prírode prežíval už približne tri. Peniaze kradol darcom, vlastne ich ležérne odoberal zo šatstva či nepotrebných peňaženiek. Tie používal na naftu alebo najzákladnejšie potreby, ktoré si musel sem-tam zadovážiť. Už bol aj rád, že rodina po ňom nepátra. Bol slobodný. Ako kaňa, ktorú vídaval hniezdiť niekoľko metrov poniže jeho „obydlia“. Občas ho pozorovala a on jej niekedy podhodil kúsok z ľudských vnútorností. Nepohrdla. Ba zdalo sa mu, že je to pre ňu celkom prijateľná pochúťka... Vozidlo nechával poniže, asi tri kilometre, ukryté pri rieke, v rákosí. Dodávka pôsobila veľmi staro, takže si hádam každý, kto ju nebodaj zbadal, povedal, že je to len odstavená haraburda a možno preklial ľudí, ktorí tu niečo takéto nechajú voľne hrdzavieť.

Našiel pokoj. Harmóniu. Ľudské príbytky stáli tak nehorázne ďaleko. Vedel, že už po ňom policajti pátrajú, no dával si sakramentský pozor, aby žiadne stopy nezanechal, a ak áno, len skutočne minimálne až banálne, ktoré by mu ublížiť nemali... Jediný, kto sa k nemu vedel tíško priplaziť a jediný, kto sa mu dokázal dostať pod tričko či kožu štýlom úlisne sa plaziaceho hada bola... Beznádej. Jeho verná družka a zároveň jediné a neutíchajúce, desivé prekliatie. To kvôli nej musel prehĺtať kúsky vnútorností od svojich darcov. Len kvôli nej. No suveníry sa stali antibiotikom. Dokázali ju aspoň na mesiac či nejaký ten týždeň zahatiť. Ako krutú chrípku, ktorá mu zožierala myseľ. Ak by ich nepožul či nezhltol, opäť by ho prepadol pocit, že sa utopí, že sa zadusí a následne skolabuje. Bezprecedentný stav, ktorý pred príbehom v jazierku nikdy a nijako nepoznal. Strašný ortieľ. Nechcel sa zadusiť! To by, samozrejme, nechcel nikto. Nenávidel preto Beznádej z celučičkej duše.

3.

Bronský sa posadil na staršiu ošúchanú stoličku, ktorá pod jeho váhou nebezpečne zapraskala. Počul, ako sa spevák krátko zachichotal. V posledných rokoch celkom bezstarostne priberal, ale práve teraz sa snažil udržiavať vo forme, sadlatý pupok takmer celý zhodil a už ho v živote nechcel vidieť. Takže ho – vďaka celkovej spokojnosti – tento posmešný akt neurazil... Bronský bol ženatý len raz, hoci mal po rozvode mileniek a známostí nežnejšieho pohlavia na rozdávanie. Strážil si však svoje tajomné flirtíky ako nikým neuzreté perly, alebo znamienka na jeho najintímnejších miestach. Mrkol na speváka, ktorý si zatiaľ sňal okuliare a gánil naňho pohľadom nezahrňujúcim ani štipku ľudského rešpektu. Bronskému to však nevadilo. Zatiaľ.

„Tak mi teda niečo o Milanovi prezraďte. S kým sa stretával pomimo vás? Neviete, či nemal nejaké problémy? V škole? Inde? Kto bol jeho najväčší dôverník z kapely?“

„Šéfko, pomalšie, pomalšie. Príliš veľa otázok naraz, nemyslíte?“ spevák sa pošúchal po riedkom strnisku, ktoré mu zdobilo nesúmerne ovisnutú bradu. Akoby trpel poškodením sánky, možno je to predispozičný stav od narodenia, hĺbal rýchlo detektív. Azda. Pozrel do jeho hnedých očí. Inteligencia z nich rozhodne nesršala.

„Jasné, môžem aj pomalšie. Začal by som teda od konca. Kto z vás bol jeho najlepší kamarát?“

„Ja!“ rezolútne zahlásil spevák. Až teraz si všimol, že pod ľavým okom mu občas trhane šklbne kožou. Nedostatok magnézia, alebo vyťažené nervy. Je ten chlapec momentálne kvôli niečomu nervózny?

„Stretávali ste sa často?“

„Chodili sme spolu hrávať biliard, občas na pivko. Žiadne mega výjazdy, ak mi rozumiete.“

„Rozumiem. Dobre. Mal aj nejakých neprajníkov?“

„Podľa mňa nie. Aspoň o nich neviem. Milan bol dobrý chalan, v podstate kľuďas, teda aj je,“ pevne zaťal zuby, akoby tým chcel navždy zacviknúť vyrieknuté.

„Fajn. To je fajn. Samozrejme ho to ale neuchráni od nikoho ani od ničoho.“

„To všetci vieme.“

„Nevšimli ste si v poslednej dobe niečo pozoruhodné? Čosi neštandardné? Proste niečo, čo sa vymykalo zo zabehnutého normálu? Okolo vás?“

Bubeník sa prihlásil o slovo.

„Ja teda absolútne. Normálne sme hrávali, išlo nám to. Podľa mňa sme sa celkom pekne rozohrávali. Skutočne pekne,“ pokyvkal si, sám pre seba, hlavou.

Ostatní iba súhlasne zabručali a ďalej len tak, otupene, zazerali. Bronský si ukazovákom pošúchal pery. Toto mu fakt pomôže... Zdalo sa, že je tu všetko v norme, akiste sa únos Milana Švárneho stal niekde úplne inde, v iných súvislostiach, za okolností, ktoré nemali s kapelou žiaden vzťah či spojitosť. Bol to však len chabý prvotný pocit, na ktorý nemohol dať. No aj tak sa mu marilo, že uviazol ihneď v začiatkoch na mŕtvom bode. Madam mu však sľúbila malú zálohu už vopred, dal jej číslo účtu a pokojne čakal na pripísanie obnosu. V poslednej dobe nemal práce príliš veľa, hoci povesť medzi zainteresovanými nenadobudol, podľa svojej skromnej mienky, najhoršiu. Musel dokonca prepustiť Miladu. Sekretárku. A bola to taká krásna, dlhonohá bytosť... No aj tak sa jej v podstate ani len nedotkol. Ak sa neráta štuchnutie pomedzi rebrá, ktoré mu venovala, keď si z nej robil oplzlejšie fóry. Jedno mu však teraz vŕtalo hlavou neustále. Spevák. Tváril sa akosi čudne, nebolo v tom nič očividné, no rokmi si vyšľachtil akýsi jemnocit pre detail, pre mimiku ľudí, ktorí niečo vedia, tušia, ale zanovito to skrývajú. Zvláštne. Rozhodol sa, že sa mu musí povenovať o trošku viac ako ostatným osadníkom tejto izbietky. Azda sa čosi dozvie.

„Takže, čo sa ešte chcete spýtať?“ zatváril sa povýšenecky mladý muž, ktorý mu práve chodil po rozume. Opäť zbadal letmé, sotva badateľné šklbnutie kože pod ľavým okom.

„Všeličo. Mohol by som sa s vami porozprávať osamote?“

„So mnou?“ skoro si prebodol hruď prekvapene vystrčeným ukazovákom.

„Áno, s vami. Chcel by som ešte položiť niekoľko otázok. Ste jeho najlepší kamarát, takže by ste mi azda mohli pomôcť.“

„Prečo to nemôžu počuť ostatní?“

„Je to len kvôli odpovediam. Verím, že osamote budú, hm, kvalitnejšie a úprimnejšie. Vôbec nechcem nič skrývať, a dúfam, že ani vy. Ide len o môj rokmi zaužívaný stereotyp. Jednoducho mu verím.“

„Pekná blbosť,“ zatváril sa mladík podozrievavo. „Dobre teda, poďme von. Mne je to jedno.“

„Ďakujem,“ hlesol tichšie a na počutie aj spokojnejšie.

„Zatiaľ môžete skúsiť tú novú,“ obrátil sa ešte spevák na ostatných mlčiacich členov kapely, „aj bez spevu.“

„Okej,“ potvrdil ako na vyzvanie bubeník a jeho dievča natešene spľaslo dlane. Bronský aj so spevákom vyšli von.

„Ako sa voláte?“ opýtal sa, keď sa uberali chodbou na úplný koniec budovy. Zo skúšobne sa zatiaľ ozvali prvé ponuré tóny basy.

„Adam Hiss.“

„Dobre, Adam. Ja som Sebastián Bronský a teší ma,“ uprel naňho zúžené vlčie zrenice (tak ich nazýval, keď potreboval v niekom či v niečom vydolovať puntičkársky ukryté tajomstvo) a nadstrčil ruku. Adam ju prijal. Potriasli si nimi a hneď na to zastali.

„Viem, že niečo skrývate, takže by ste mi to mohli narovinu prezradiť,“ vyblafol naňho ihneď z prvej ruky. Z psychologického hľadiska to malo zväčša úspešný a uspokojivý efekt. Objekt sa zľakol, splašil, náležite otvoril. Istým spôsobom prezradil. Aj Adam akoby na okamih stratil svoj výraz úplného, až povýšeneckého nadhľadu. Strhol sa, pričom zaťal zuby.

„Ja?“ chcel povedať sebaisto, no zakoktal sa. Dobré znamenie. Bronský sa v duchu samoľúbo škeril.

„Áno, vy. Proste mi to vyklopte a všetko bude fajn. Viem, že niečo skrývate,“ snažil sa, aby znel tón hlasu presvedčene až autoritatívne, hoci mal o svojej pravde extra chatrný úsudok. Ale skúsiť to musel. Spevák otvoril naširoko oči, zrenice sa zväčšili, opäť zmenšili, akoby ho premkol stotinový strach, no detektív si ho ešte stihol všimnúť. Zacvakol pevnejšie sánku a nervózne zovrel pravú päsť.

„Nič neviem,“ hlesol a akiste mu aj samému bolo jasné, že to vyznelo presne naopak.

„Ja počkám. Času je habadej.“

„Sakra, neviem,“ spevák sa už ani nesnažil skryť rozpaky.

„Len mi to prezraďte,“ pokojne naňho tlačil.

„Dobre,“ odmlčal sa na dlhší moment, „nechcel som o tom hovoriť, lebo som myslel, že budem vyzerať ako podozrivý. Proste... Polícii som nepovedal nič, chápete?“

„Ak to nebude čosi horibilné, neprezradím polícii žiadne informácie ani ja.“

„Kecy,“ uškrnul sa pohŕdavo, no s istým optimistickým, trochu detinským očakávaním ďalšieho vývoja rozhovoru.

„Nie, nie sú to kecy. Môžete pokračovať.“

Opäť dlhšia odmlka. „Proste som ho zbadal v parčíku, Pri studničkách, úplne náhodou som šiel na autobus rovno tým smerom. Dochádzam totižto z Vrútok a auto mám momentálne v oprave. Takže som ho tam videl, šiel absolútne nenútene dakde k hypertescu, jasné? Nekričal som naňho, bol už riadne ďaleko... no... no...“ zasekol sa, akoby mu prišlo strašne nevoľno, opäť zúžené zrenice, momenty silného strachu, azda viny... Vnútorného hnevu? „No, všimol som si, že za ním ktosi kráča. Bol ešte asi stovku metrov opodiaľ, ale mohol to byť podozrivý, chápete?!“

„Rozumiem. Takže si danú udalosť neoznámil polícii, lebo si si myslel, že budeš podozrivý ty?“ začal mu bez obalu tykať.

„Áno.“ Zdalo sa, že vôbec nenamieta.

„Vieš, že je to trestný čin? Zamlčovanie faktov a tak ďalej? Hm?“

„Asi áno.“

„Dobre. Nechám si to pre seba, keďže si mi dôveroval, dúfam, že si to naďalej necháš pre seba aj ty. Aby sa to nakoniec neobrátilo proti mne.“

„Samozrejme.“

„Vieš mi opísať toho človeka, čo ho možno,“ vystrúhal vo vzduchu fiktívne úvodzovky, „prenasledoval?“

„Neviem presne, nestáli až tak blízko mňa. Bola už tma, aj keď pouličné lampy tam ako-tak svietia. Mohol mať okolo stodeväťdesiat centimetrov, nakrátko ostrihaný, skutočne nakratučko, aspoň, čo som zbadal. Športovej postavy, myslím tým – žiadne tintítko. Mal som pocit, že občas trochu pokrivkáva na jednu nohu. Sakra,“ nervózne si požmolil bradu, „ani neviem, na ktorú. Ale bol to len pocit, nebol zasa tak blízko. Na sebe mal nejaký kabát. Hnedý. A rifle. To je všetko, čo viem.“

„Výborne, to nie je na zahodenie. Skúsim z toho vydolovať nejaký profil,“ Bronský sa zatváril viditeľne zaujatejšie a spokojnejšie, no stále pôsobil nedôverčivo. „Ak by si si ešte na niečo spomenul, zavolaj mi, áno? Nechcem ťa teraz veľmi žmýkať,“ podal mu do ruky úhľadnú bielu vizitku.

„Pravdaže, ale sľúbte, že ma nebonznete!“

„Neboj sa. Slovo chlapa má u mňa ešte nejakú tú váhu aj istý zmysel.“

„Okej, musím vám teda veriť,“ okúňal sa a snažil sa vyzerať presvedčene, a hlavne tak, že mu verí.

„Super, mladý muž. Ja teda pôjdem. Iné otázky zatiaľ nemám, ale ďakujem ti aj za takéto informácie. Dúfam, že sa Milan nájde a nič vážnejšie sa nakoniec nestalo.“

„V to dúfam aj ja,“ spevák sa ešte stále vyplašene triasol a hlas mu nervózne poskakoval. Bronský si bol už teraz stopercentne istý, že hovoril pravdu.

„Tak potom môžeš v pokoji dohrať a skúste niečo menej depresívne, veď ste sakra mladí,“ zaškľabil sa čo najmenej nútene, pričom sa už chystal na odchod.

Spevák šklbol kútikom úst.

„Mohli by sme.“ Následne sa rozlúčili.

Koniec ukážky