Jana Graterová

Ach tí muži (ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Jana Graterová, 2017
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2017
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover & Layout © Marenčin Media
Jazyková úprava Sylvia Sachs
668. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-569-0044-4 (brož.)
ISBN 978-80-569-0045-1 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0046-8 (ePub)

1. Vražedný sexepíl

Odrazu pri nej pristál ako orol pri svojej koristi. Ani si nestihla všimnúť, odkiaľ sa vynoril, a zrazu sedel vedľa nej. Na stoličke, ktorá sa uvoľnila iba pred okamihom.

„Bernard,“ predstavil sa úsečne a zapichol pohľad do jej očí farby horkej čokolády. Ruku jej nepodal, čo uvítala. Nemala rada upotené a neosobné dotyky.

Musela sklopiť zrak, hoc nerada. Nerada prezrádzala svoju slabosť či hanblivosť.

Jeho pohľad ju však nepríjemne pálil. Mala pocit, že sa jej díva až na samé dno duše, že sa kutre v jej vnútornostiach ako zanietený patológ pri pitve mladého tela, ktoré bolo ešte pred chvíľou teplé a hodné súlože.

Pocítila mravčenie. Nedokázala identifikovať, či pochádzalo zo vzrušenia, či z trémy. Tento muž sa jej videl dosť zvláštny, rovnako ako jeho meno. Bernard! Tvrdé a chladné meno, ktoré presne zodpovedalo jeho naturelu. Meno rovnako zaujímavé ako jeho nositeľ!

Čo je toto za chlapa?

Čo je toto za prírodný úkaz?!

Všimla si ho hneď ako prišla – pri svojej výške bol neprehliadnuteľný. Ale nielen svojou výškou ju zaujal. Arogancia, ktorá z neho priam sršala, bola rovnako výrazná. Tváril sa ako sexsymbol storočia. Minulého, súčasného aj budúceho.

Skrátka, bol nadčasový – aj čo sa oblečenia týka. Z krátkych rozstrapkaných džínsov mu trčali svalnaté a chlpaté nohy amatérskeho bežca na dlhé trate. Už len tie nohy samy osebe boli hodné pozornosti, ale v kombinácii s tými džínsami... Prišlo jej to smiešne. Najmä to, že sa v tej vlastnej „módnej“ kreácii pohyboval ako majiteľ prestížnej modelingovej agentúry a módna polícia dokopy.

„Úžasné džínsy!“ podotkla s ironickým úškrnom. Očividne neboli značkové, boli skôr nepodareným pokusom o predĺženie ich životnosti, ale on sa v tých trápnych gatiach cítil asi dobre. Napriek tomu, že všetci navôkol boli upnutí v oblekoch a kravatách, jemu na nejakých konvenciách zjavne nezáležalo. Bolo leto, tak prečo by sa mal potiť v obleku?

Ten ironický úškrn jej vrátil. S podtextom, že mu je ukradnutá rovnako ako jej názor. A pritom sa na ňu neustále uhrančivo díval, ako keby ju chcel zhypnotizovať. Akoby do jej mysle vkladal svoje myšlienky, svoje želania.

„Ty si tu inkognito?“ prerušil tok jej myšlienok otázkou, ktorú hneď nepochopila.

„Čooo?“ zdvihla pohľad od jeho džínsov. „Aha... Ja... ja som... Žaneta,“ zajachtala. Tento chlap ju príšerne zneisťoval a znervózňoval. Nepatril k mužom, akí sa jej páčia hneď na prvý pohľad, z akých by bola už po troch minútach namäkko, ale on ovládal umenie zaujať.

Jeho umenie spočívalo zrejme v tom, že okrem povýšeneckého pohŕdania nedával nič najavo, najmä žiadne pozitívne emócie, a ženy pri ňom len tápali...

Tak ho odhadla v ten prvý večer.

Spočiatku si ju vôbec nevšímal, nezavadil o ňu ani jediným pohľadom, čo jej prišlo zvláštne, pretože ani ona nebola tuctový typ. Vždy zaujala minimálne svojou dlhou hrivou farby zrelých gaštanov. A keď svoju postavu podčiarkla vypasovaným, ale vždy vkusným a moderným oblečením (na módu si potrpela), tak sa za ňou otočila nejedna mužská hlava.

Bernardova však nie!

Nevadí.

To ju vtedy skutočne netrápilo. Neprišla sem nadväzovať známosti. Doma ju čakal Mojmír, jej oddaný priateľ, ktorý nebol nadšený, že ide na tú párty bez neho, ale ona si občas rada dopriala dámsku jazdu s Lindou. Zväčša to bývali len také krátke babské posedenia pri kávičke či pri vínku, aby si Žaneta vypočula, koho Linda zas zbalila, lebo ona bola pri nadväzovaní známosti tá aktívnejšia. Nechcelo sa jej vyčkávať, kým ju niekto objaví ako stopu vo vetrom zaviatom snehu. Vždy bola šikovnejšia než Žaneta a aj teraz už stihla zbaliť nejakého zajaca a šantila s ním na parkete.

Žanete sa tancovať nechcelo a odmietala jedného nápadníka za druhým. Celkovo mala akúsi čudnú náladu. Myslela na Mojmíra a mala nevysvetliteľný pocit viny, aj keď nič zlé nerobila – iba išla do spoločnosti bez neho. Väčšinou chodili všade spolu, bola na neho naviazaná, ale nie zas nejako nezdravo.

Z jej strany to bol, po štyroch rokoch vzťahu, skôr zvyk než láska. Rozumeli si, nehádali sa, ich dni plynuli pokojne a predvídateľne. V podstate čakali už len na to, kedy otehotnie, potom sa vezmú, kúpia si na hypotéku spoločný byt a budú žiť ako vzorná rodinka asi až do smrti.

Žaneta síce mala občas pochybnosti, že či by nechcela radšej niečo iné, niečo troška vzrušujúcejšie, nie až tak presne nalinajkované, ale bola príliš pohodlná na to, aby niečo v tom smere podnikla. Veď jej bolo s Mojmírom dobre a miloval ju.

Dívala sa dookola po prítomných mužoch a len tak v duchu tipovala, ktorý z nich by sa Mojmírovi vyrovnal, pretože on bol nielen príjemným a inteligentným partnerom, ale bol dokonca aj vzhľadný a nejedna baba mu venovala dlhší pohľad, než by sa Žanete páčilo. Ale nežiarlila. Nemusela! Bola si jeho láskou stopercentne istá.

Zrazu sa jej za ním zacnelo. Za jeho vrúcnou náručou, za tým, ako si ju vedel pritúliť a nežne láskať...

Už to oľutovala, že sa sem nechala Lindou dotiahnuť. Uvedomila si, že je bez Mojmíra akási nekompletná, osamelá, nesvoja. Pomýšľala na odchod a práve vtedy ju obsadil Bernard. Akoby čítal jej myšlienky, akoby nechcel, aby odišla, kým sa s ním nezoznámi...

„Žaneta?“ zopakoval, keď sa mu predstavila, a pozrel sa smerom, kde sa v rytme knísalo zopár párov.

„Tancuješ?“ vypľul otázku, postavil sa a išiel. Ani sa neunúval obzrieť, či ona ide za ním. Ak by náhodou aj nešla, tak vyzve do tanca inú alebo pôjde k baru. Rozhodne ju nebude prehovárať, to jej bolo jasné.

A tak išla, hoc sa jej ešte pre chvíľou tancovať vôbec nechcelo. Chcelo sa jej ísť domov, schúliť sa do Mojmírovej náruče a počúvať jeho jemné výčitky, ako mu chýbala...

Samu seba nechápala, prečo ide za týmto Bernardom, ktorý o ňu ani veľmi nestál.

Asi zo zvedavosti.

Áno, bola zvedavá, ako ju bude tento chlap baliť. Či jej navrhne sex po prvom tanci, alebo až po druhom. Či jej to povie priamo, alebo v inotajoch.

Či bude počas tanca skúšať pevnosť jej zadku, alebo len šepkať do výstrihu neslušné slová.

Nie, žiadne lichôtky od neho nečakala, nebol typ playboya. Bernard nebol žiaden typ, nedal sa zaradiť. Nikam. Bol veľký a huňatý ako pes. Už len súdok s rumom na krku mu chýba! zasmiala sa v duchu. Ibaže Bernardín je horský záchranársky pes a Bernard je typický mestský pes, ktorý by pri nejakej pohrome zachraňoval iba ak sám seba.

A na krku mal namiesto súdku veľký prívesok z chirurgickej ocele. Bol na dlhšej retiazke, tiež asi z kovu, tak ho vzala do rúk a skúmala. Malá ozdobná imitácia troch rôznych dýk sa jej zdala divná.

„Ohromne vkusné!“ poznamenala opäť s úškľabkom. „To nosíš na obranu?“

„Hej. Voči dotieravým ženám,“ prehodil podobne ironickým tónom, ako bol ten jej, a zahľadel sa jej do očí, aby si v nich mohla prečítať, že ani ona nebude výnimkou.

„Chachá!“ zasmiala sa sebaisto. Jej smiech rozhodne nebol zvonivo veselý, znel skôr ako výsmech. Celé jej správanie bolo povýšenecké a posmešné, pretože nevedela, ako má reagovať na to jeho, a tak sa riadila porekadlom: Ako sa do hory volá, tak sa z nej ozýva.

Nevedela, že tým urazí jeho samoľúbosť.

Vtedy ešte nevedela, ako veľmi sú muži na svoje ego hákliví, pretože Mojmír bol celkom iný. On bol poddajný a mäkký ako vankúšik pod zadkom. Niekedy to bola až nuda, ale jej to celkom vyhovovalo. Nemala rada vzťahové turbulencie a emocionálne zemetrasenia. Ona potrebovala mať istotu, že je milovaná. Vo všetkom potrebovala mať istotu a dovtedy nebola spokojná, kým tu istotu nezískala. Možno to malo súvis s jej detstvom, ale k detstvu sa v myšlienkach radšej nevracala, nerobilo jej to dobre. Žila prítomnosťou a aktuálnou situáciou.

A tá aktuálna situácia bola veľmi rozporuplná, Bernard bol rozporuplný.

„Máš pekné zuby,“ pochválil jej chrup hneď potom, ako sa výsmešne zaškľabila. A dodal: „Ale trocha ti páchne z úst,“ usmial sa škodoradostne.

„Čooo?!“ zdúpnela Žaneta.

„Alkohol,“ doplnil.

„Keď sa tu podáva alkohol, tak asi som si nejaký pohárik dala! Ty nie?“ bola rozhorčená.

Bernard spravil dva kroky vpred, dva nazad, urobil so Žanetou neobratnú otočku a namiesto odpovede sa opýtal:

„Linda je tvoja kamarátka?“

„Prečo sa pýtaš?“

„Aj ty si taká ako ona?“

„Aká?“

„Taká... povedzme... spoločensky unavená?“

„Ako to myslíš?“

Žaneta na jeho odpoveď čakala márne, a tak nevedela, čím nezodpovedanú otázku doplniť. Spoločensky unavená, teda opitá?

Alebo spoločensky unavená v zmysle, že vymetá všetky akcie a mužov?

A že vrana k vrane sadá, a teda ona, Žaneta, je taká istá metla ako Linda?!

Pozrela sa na Lindu, ktorá už takmer súložila s tým zajacom priamo tam, na parkete. On mal ruku strčenú v jej podprsenke a ona nohu medzi jeho nohami. Pretláčali sa, opito knísali, bozkávali, ako keby tam boli sami. Tancovali síce celkom na kraji, ale v smere na záchod, takže... takže tam asi skončia.

Žaneta sa znechutene odvrátila a chcela niečo podotknúť, niečo v zmysle, že ona je celkom iná ako Linda, ale Bernard ju už viedol na miesto, kde sedela. Ako keby o ňu stratil záujem. A ani jej nepoďakoval za tanec!

To sa jej ešte nestalo!

Ale možno aj poďakoval, len ona bola taká rozhodená, že to asi prepočula.

„Tak zatiaľ...“ povedal iba a vetu nedokončil.

Nechal ju tam sedieť s prísľubom, že sa vráti, že dokončí to, čo začal...

***

A tak Žaneta sedela a čakala. Zvedavá na druhý diel, či vlastne na pokračovanie toho prvého, lebo druhý diel seriálu ešte ani nezačal.

Čakanie si krátila nenápadným pozorovaním Bernarda, obkoleseného ženami. Mladými aj staršími, peknými aj tými menej peknými. Ony boli dychtivé po každom jeho slove, bonmote, a on sa tváril zhovievavo. Každopádne nemal taký otrávený výraz tváre, ako keď bol s ňou. Dokonca sa raz aj zasmial a jednu zo žien objal okolo ramien.

Žanete už nevenoval ani jeden jediný pohľad, avšak ona vedela, že ju periférnym videním sleduje.

Lebo Žaneta má šiesty zmysel, ktorý má síce každá druhá žena, ale u nej je vyvinutý obzvlášť precízne, takže si dokázala domyslieť, že Bernard ju schválne provokuje a potom sleduje jej reakcie.

Táto hra by ju aj celkom bavila, ak by Bernard dával nejaké hmatateľné indície, on však úzkostlivo dodržiaval svoj scenár, ktorého hlavnou ideou bolo – NEPREZRADIŤ ZÁUJEM!

Takže po chvíli pozorovania si už nebola celkom istá, či ide o hru, alebo o niečo iné, a Bernard jej myseľ začal zamestnávať viac, než by si želala.

Tento chlap bol ako zručný neurochirurg. Veľmi rýchlo a bez skalpela vytlačil zo Žanetinho mozgu myšlienky na Mojmíra a plnohodnotne ich nahradil inými... Manipuloval s jej mozgom dokonca aj bez anestézie. Bola pri plnom vedomí, ale zároveň nevedela, čo sa to s ňou deje. Prečo nejde domov za Mojmírom?

Prečo sa tak ľahko zbavila myšlienok naňho?

A prečo vlastne tancovala s takým nepríjemným a cynickým mužom, ktorý jej naznačoval, že je taká istá sliepka ako všetky ženy?!

Prečo sa jej napriek tomu začína Bernard páčiť?

Prečo ju dráždi?

Mala by si odísť! Neseď tu fakt ako taká sliepka na vajciach! ozvala sa konečne aj jej ženská hrdosť a Žaneta ju chcela poslúchnuť, ale nešlo to. Jej zadok bol akoby primrznutý.

Navyše, keď zbadala Bernarda, ako sa pomalým krokom približuje k jej stoličke, svoju preexponovanú a často zbytočnú hrdosť poslala do hája. Aj tak mi prináša viac škody ako osohu! povedala si alibisticky a s radostným očakávaním hľadela na chlapa, ktorý jej mal zničiť život...

Ale to jej vtedy ani len nenapadlo, aký scenár má pre ňu život prichystaný.

„Tak ako? Nudíme sa?“ nahol sa nad ňu, jednou rukou sa opierajúc o stôl, druhou o operadlo stoličky.

„Ani nieee,“ usmiala sa, akože je úplne v pohode a on sa vzpriamil, aby jej džentlmensky ponúkol rameno.

Žaneta pomaličky vstala, akoby sa jej ani nechcelo.

Ako nažratá šelma, ktorá neodmietne zákusok. A Bernard sa len popod nos uškŕňal, lebo tie ženské finty dokonale poznal a boli mu na smiech.

Žanete tiež len máločo ujde a ten jeho úškľabok zaregistrovala. Takže hra pokračuje?

Veď počkaj!

Ich tanec nebol o nič lepší ako ten prvý. Bernard bol na tanec očividne lenivý a Žaneta spriadala pomstu, namiesto toho, aby sa venovala zvádzaniu tancom.

Čakala na vhodnú príležitosť, aby Bernardovi osladila jeho arogantné správanie. Čakala, kedy ju začne baliť – istotne nejakým originálnym spôsobom.

A ona mu dá potom košom – tiež nejakým originálnym spôsobom. Zatiaľ však nevedela akým. A nevedela ani to, že on môže mať podobný pocit z nej. Vtedy jej to ani len nenapadlo, lebo vlastné chyby nevidíme.

Nielen tanec, ale aj ich debata viazla. Bernard fičal všeobecne na nejaký úsporný režim. Tanec len vzdialene naznačoval, slovami šetril, akoby mali cenu zlata, a o dotykoch sa v podstate nedalo ani hovoriť.

Takže niet divu, že Žaneta zatúžila, aby ju aspoň pevnejšie zovrel, pretože ju držal v náručí, ako keby nevládal. Ako keby už vyzvŕtal všetky ženy a ona, ako najmenej zaujímavá, je už len posledným bodom povinného programu.

Žaneta bola z jeho blízkosti rozochvená, napriek tomu, že ich tanec bol taký... sterilný a ona mala pocit, že tancujú na operačnej sále. Mala pocit, že by si najradšej navliekol gumené rukavice a na ústa dal rúško, aby ho nenakazila. Najskôr svojimi emóciami, lebo inak bola zdravá.

Jej očakávania boli vskutku trúfalé, lebo on sa stále tváril ako eunuch. O sexe nepadlo ani slovo.

Žaneta bola už naozaj naštvaná!

Opäť mala najväčšiu chuť zvrtnúť sa priamo tam, na parkete, a nechať ho tam stáť ako výkričník, ako výstrahu pre všetky ženy. Búrili sa v nej hormóny spolu s feministickým pohoršením a to v nej vyvolalo taký zmätok, že nemohla odísť bez toho, aby túto neobvyklú situáciu nedoriešila.

Tak sa tešila, ako ho odmietne, ale zdá sa, že zbytočne, lebo on je obyčajný egoistický samec, ktorý žene nedopraje ani len tú najmenšiu elementárnu radosť.

***

A tak teda dotancovali, pozval ju k baru, hodil do seba jednu vodku a ledabolo prehodil:

„Ty si taká babráčka, že?“

„Čoo? Čo-o?! Pre... prečo???“ otvárala ústa ako rybička v rozbitom akváriu, neschopná vyriecť niečo adekvátne. Skutočne nechápala, prečo sa ju snaží uraziť. Ale ihneď sa spamätala.

Musím byť silná. Mňa len tak niečo neurazí! vravela si, keď do seba obracala už druhý pohárik vodky. Čakala jeho odpoveď, aby mu mohla oponovať, vysvetľovať, vrátiť úder, ale... nedal jej šancu.

„Idem domov,“ vyblafol otrávene.

Ona od prekvapenia opäť len otvorila ústa a vyvalila oči ako teľa na nové vráta. (Bože, to je aké otrasné klišé?!)

Nechcela, aby odišiel, takto nie!

Nevedela, čo má povedať, aby to nevyznelo lacno, podliezavo, a tak tam len bezradne stála.

Skrúšene.

Práve jej dal najavo, že ho nudí a že niečo na plnej čiare posrala – a ona ani nevedela čo.

Nemal záujem ani len o sex s ňou a to už je aká hanba!

Ale možno je všetko len súčasťou tej jeho zvláštnej hry...

„Tak čau!“ vyštekol a ešte chvíľočku sa na ňu díval, aby si vychutnával svoje víťazstvo a jej potupu. Nebolo pochýb, že sa dobre baví, že je sám so sebou spokojný – tým viac, čím menej spokojná bola ona.

Potom sa otočil a až priveľmi ležérnym krokom odchádzal. Všimla si, že jeho husté svetlohnedé vlasy sa mu na krku vlnia a pocítila chuť do nich zaboriť prsty. Poťahať ho za ne ako malého chlapca, ktorý práve vykonal nejaké huncútstvo. Toto sa slušným dievčatám nerobí! chcela za ním zakričať.

Mala neodbytný pocit, že by mala za ním ísť, že on na to čaká, lebo toto je skrátka jeho štýl. Možno má rovnaký strach z odmietnutia ako ja, a preto mi nič nenavrhol! dumala s prázdnym pohárikom v ruke.

Jej prehnaná hrdosť jej však nedovolila urobiť nič z toho, na čo mala chuť. Mala by pocit, že sa mu vnucuje. Že prehrala a ona prehry neznášala.

A tak tam len stála ako taká mrzáčka a úpenlivo si želala, aby sa vrátil. Aby jej niečo povedal, čokoľvek, veď o ňom nič nevedela.

Vôbec nič!

Nevedela ani len to, čím sa živí. Či je doktor alebo policajt – to len tak tipovala.

Ale on mal pravdepodobne ešte viac pýchy a hrdosti ako ona, lebo ani nezaváhal, nezastal, akože si to rozmyslel, že ju len skúšal, čo ona nato, a zmizol za dvermi. Možno po nej aj túžil, ale nie až tak, aby porušil svoje prísne pravidlá, aby sa sklonil.

Stála tam maximálne zmätená, neschopná, zdeptaná. Jej sebavedomie dostalo poriadny kopanec.

Tento večer sa pre ňu skončil, nemala náladu už na nič. Len prísť domov a hľadať útechu v Mojmírovom náručí. Ale ani tým si už nebola taká istá.

Nebude to mať skôr opačný efekt?

Na to myslela, keď sedela v taxíku, ktorý ju viezol domov, či vlastne k Mojmírovi, lebo jeho byt v prenájme jej skutočným domovom nikdy nebol.

***

Na Bernarda musela neustále myslieť, hoc nechcela. Nechcela, ale skrátka musela! Premietala si každučký moment z toho večera a hľadala odpoveď, kde urobila chybu, čo pobabrala?

Neschádzal jej z mysle ani vtedy, keď ležala vedľa Mojmíra v posteli.

„Na čo myslíš?“ pýtal sa jej každú chvíľu a jej to išlo na nervy. Až vtedy pochopila, aká môže byť táto otázka otravná.

„Na nič, Mojko!“ odvrkla vždy, snažiac sa o nežný tón, ale mala najväčšiu chuť povedať, že stále myslí na jedného mizerného chlapa, ktorý si dovolil od nej odísť bez návrhu, bez všetkého. Mala chuť opýtať sa svojho priateľa, aký má na to, ako muž, názor. A že čo má ona teraz robiť, aby získala späť stratenú rovnováhu, zdravé sebavedomie a pokoj v duši.

Nechápala, čo to malo znamenať. Načo si k nej sadol, pozval ju do tanca, k baru, a potom ju chcel uraziť?! A potom len tak odišiel a ani si nevypýtal jej telefónne číslo. Nič!

To sa jej ešte nestalo!

Doteraz všetci o jej číslo žobronili, nadbiehali jej, zasýpali ju rôznymi návrhmi, skrátka, boli do nej zbláznení, ale ona bola prieberčivá, namyslená. Toto si však uvedomila v plnej miere až teraz, keď si ju dovolil odmietnuť jeden nehodný a nesympatický chlap. (Ale s akým sexepílom!)

Nedokázala sa zbaviť pocitu zlyhania. Že síce sa mu aj páčila, tak z diaľky a potichu, ale keď otvorila ústa, asi hneď pochopil, že sa v nej zmýlil a že mu nesiaha ani po kolená, keby aj hneď pred ním kľačala. Asi by si ani zips nestiahol.

Až takto sa Žaneta týrala a s Mojmírom zrazu stratila spoločnú reč. Najradšej by si našla iný podnájom, v ktorom by bola so svojimi myšlienkami a túžbami sama, hlavne bez Mojmíra, ktorý ju znervózňoval čoraz viac a ktorého prestala nazývať Mojkom. Jeho pohľad oddaného psa ju dráždil, avšak celkom inak, ako ju dráždil Bernardov pohľad. Mojmírove pohľady ju odpudzovali, Bernardove nepochopiteľne priťahovali. Asi preto, že Bernard nebol oddaný pes – on bol odvážny a bojovný pes.

Pokým nestretla Bernarda, myslela si, že Mojmíra miluje a aj sex s ním sa jej primerane k tomu páčil. Avšak odrazu nevysvetliteľne ochladla. Dovolila Mojmírovi, aby ju hladkal, aj celé hodiny, a potom sa mu obrátila chrbtom, nech si teda urobí dobre aj on. Doslova mu podržala, ale len odzadu, aby si mohla predstavovať pri tom Bernarda.

Občas sa aj spamätala, že sa správa skutočne ako pravá sliepka, ale nevedela si pomôcť. Ten hnusný chlap ju celkom opantal, a pritom nič neurobil.

Alebo práve preto?!

Nič nepovedal, neurobil, dokonca ani nenaznačil, a tak dal priestor jej fantázii a nádejam.

Fantázie a nádeje – to bol vždy obrovský živný priestor pre zrod lásky, tak prečo by mala byť ona výnimkou?

Žaneta pochopila, že Bernard je v jej mysli už zakorenený a len tak ľahko ho z nej vytrhne. Že jej boj s myšlienkami na neho je márny. Čím viac ho z mysle vyháňala, tým častejšie sa tam vracal.

Až rezignovala.

Chcela ho stretnúť. Aspoň raz.

Na fejsbuku, kde nájdete takmer každého, ho však nenašla. Pritom – koľko Bernardov žije v Prešove? Zopár. Jednému, čo tam nemal fotku, aj napísala, a ten sa hneď chytil, že síce s ňou nikdy netancoval, ale rád by, a poslal jej aj fotku. Ak si myslíte, že fotku tváre, tak nie!

Táto skúsenosť s mužským prirodzením neznámeho úchyla ju tak zdrvila, že chvíľu bola na Mojmíra dobrá a pomilovala sa s ním raz aj spredu, čím mu dodala novú nádej, že ešte nie je všetko stratené. Ona však akékoľvek nádeje už strácala.

***

Prešli asi dva-tri týždne a Linda si medzi sexom konečne našla chvíľku aj pre svoju občasnú kamarátku Žanetku. (Linda v podstate kamarátky ani nemala, lebo každú považovala za súperku.)

Najprv išli do kina, na toľko ospevovanú romantickú komédiu (slovenskú), a potom si sadli do kaviarne, aby ten film schuti a právom skritizovali. Obe sa zhodli na tom, že v reálnom živote je to celkom inak a Žaneta si pri každej scéne predstavovala, ako by sa asi zachoval Bernard. Tak, ako hlavný hrdina v tom filme, celkom určite nie! Ale Bernard sa zrejme vymyká akémukoľvek scenáru, takže ten film jej fakt nič nedal. Ani poučenie, ani zábavu.

„Ozaj, nepoznáš náhodou toho Bernarda trocha bližšie? Vieš, toho, čo som s ním tancovala...“ položila svojej kamarátke otázku, akoby mimochodom.

„Náhodou poznám! Kto by ho nepoznal?!“ uškrnula sa Linda.

„Faaakt?“ Žanete sa rozžiarili oči. „On je taký populárny?“

„No... skôr nepopulárny... Si nezistila?“

„Hm, ani nie.“

„Kedysi ma balil,“ zamyslela sa Linda.

„Balil?! Ejha, on vie aj baliť?“ zasmiala sa Žaneta kŕčovito.

„Vlastne... skôr som zbalila ja jeho. On len hodil udičku a ja som sa chytila,“ odvetila Linda s povzdychom.

„Si sa hrala na zlatú rybku, či čo?!“ Žaneta sa nedočkavo zahniezdila.

„On má rád akčné ženy, nie také spiace princezné, ako si ty,“ zasmiala sa Linda škodoradostne.

„Feministky? Mužatky, ako si ty?“ nezostala jej nič dlžná Žaneta a Linda na ňu udivene zažmurkala, napodiv vlastnými mihalnicami bez maskary, čo bol znak, že momentálne nikoho neloví, lebo niekoho má, a tak sa nemusí snažiť vyzerať príťažlivo. „Pozri, Žanetka, Bernarda len tak ľahko nezbalíš...“ začala Linda akože dobrosrdečne. „Vieš, koľké sa už o to pokúšali? A zatiaľ ho ani jedna nedostala!“

„Žeby bol teplý?“ napadlo Žanete prvoplánovo. Možno sa so ženami len zahráva, ale pritom ich nenávidí. „Alebo ženy jednoducho nenávidí...“ pokračovala nahlas, „lebo matka mu v detstve zakazovala masturbovať, haha!“

Linda sa zarehotala tiež, ale potom zvážnela.

„Neee! Teplý určite neni. Poznám babu, čo s ním spávala.“

„A? Aký bol?“ Žaneta takmer vyskočila zo stoličky.

„Vraj mu stál aj dve hodiny vkuse,“ odvetila Linda zasnene.

„Fíha! Čo si dal Viagru?“ zasmiala sa Žaneta. Bernard ju zaujímal čoraz viac. Jeho výnimočnosť ju priam magicky priťahovala.

„To neviem, ale ona robila všetko možné, aby si ho získala.“

„Striptíz a tak?“ vyzvedala Žaneta.

„Haha, striptíz?! Ten bol pre neho len bábkovým divadlom pre deti. Ani to ním vraj nepohlo.“

„Veď si vravela, že mu vkuse stál!“

„To áno, ale to bola len reakcia tela, ktorá s jeho mozgom asi nespolupracovala, respektíve spolupracovala, ale nejakým divným spôsobom,“ povedala Linda. Očividne jej to nešlo do hlavy. „Vraj bol ako ľadový cencúľ. Ako veľký ľadový cencúľ!“ dodala s povzdychom.

„Nechápem...“ krútila hlavou Žaneta.

„Skrátka, bol tvrdý, ale chladný. Žiadna vášeň, nič!“

„Takže odišiel aj so stoporeným vtákom?“ opýtala sa Lindy s novou nádejou. Takže nie ona je babráčka, ale on!

„No, možno by fakt odišiel a potom v aute by si ho vyhonil, ale ona ho nenechala odísť.“

„Čo urobila?“

„Vysadla si na neho a zajazdila si.“

Žaneta sa zamyslela. Spomenula si, aký bol Bernard pri tanci odmeraný, neprístupný, akoby ho ženy vôbec nepriťahovali, akoby ich podceňoval, neuznával ako ľudskú rasu.

„A... ešte spolu spávajú?“ opýtala sa Lindy.

„Neviem, asi už nie. Ona chcela spáchať kvôli nemu samovraždu,“ zvážnela Linda a Žaneta sa zhrozila.

„Fúúha! To naozaj?!“

„No, ešte žije. Vydala sa za nejakého trpáka, čo jej lakuje ešte aj nechty na nohách! Chápeš?!“

„No a čo?“

Žaneta si spomenula aj na Mojmíra. On jej tie nechty aj strihal. Páčili sa mu jej chodidlá. Všetko na nej sa mu páčilo a ona si bola istá, že keby ochorela, tak by jej aj plienky vymieňal. Otázka znie, či sa správal ako správny chlap, či ako opatrovateľ, sluha.

Linda sa na ňu podozrievavo zadívala.

„Žanet! Že ten tvoj Mojmír je podobný trpák?!“

„No... On je fajn, taký dobrák,“ priznala Žaneta a tvárila sa pritom, ako keby vravela, že ju týra.

„Čiže trpák!“ zvolala Linda. „Ale vieš čo?“

„Čo?“

„Radšej trpák ako Bernard. Fakt, nezačínaj si s ním! On je právnik, on vie ľuďmi manipulovať excelentne!“

„Wau! Právnik? A kde pracuje?“ ožila Žaneta. Na právnikov mala slabosť. Obdivovala ich. Niektoré baby letia na pilotov, iné na lekárov, no a ona letela na právnikov. Už na výške mala vo svojom diári telefónne čísla niekoľkých budúcich právnikov a dokonca aj jedno číslo známeho právnika s praxou v rozvodoch.

Linda si zamyslene obzerala nechty, ktorým by sa zišla manikúra, až povedala:

„Neviem, kde pracuje teraz, asi má súkromnú advokátsku kanceláriu... Zo súdu ho vyhodili.“

„Vyhodili? A prečo?“ Žaneta priam horela zvedavosťou.

„To fakt neviem... To vie asi len on. Zrejme bol pre niekoho nepohodlný. Možno aj nebezpečný.“

„Nebezpečný? Nechápem!“ priznala Žaneta. Mala pocit, že v ostatnom čase nechápe akosi pričasto a to ju štvalo. Bernard bol pre ňu záhadou, ktorú túžila rozlúsknuť.

Linda sa začala prehrabávať v otrasne ružovej kabelke, a keď nenašla, čo hľadala, vyprskla:

„On sa nebojí! On povie a urobí, čo sa mu zachce!“

„Ale veď to je sympatické!“ zvolala Žaneta a tajne ho začala obdivovať. Až tak tajne, že o tom zatiaľ nevedela ani ona sama.

„Žanetka, to vôbec nie je sympatické! On je skrátka bezohľadný!“

„Bezohľadný? To záleží od uhla pohľadu,“ povedala Žaneta. Sama nevedela, prečo ho chce obhajovať.

Linda opäť ponorila ruky do veľkej kabelky a napokon vytiahla papierové vreckovky. Jednou si utrela nos, ktovie prečo. Žanete pripadala akási roztržitá, nesvoja. Azda sa nechystá plakať?! Bernard je zrejme muž, ktorý zanecháva silný dojem v každej žene! Aj v takej nymfomanke, akou je Linda. Tá to však istotne neprizná. Tvári sa, že je nad vecou...

„Takže si ho pri tom tanci nezbalila ani ty?“ prerušila Žanetine myšlienky Linda.

„Noo...“ Žaneta si uchlipla z kávy a bezradne sa poobzerala po okolí, kde sedeli samé baby a zopár homosexuálov (všetci pekní muži boli podľa nej teplí).

„No?“

Žaneta si povzdychla.

„No... Ja som ho ani nebalila.“

„Nekecaj! Veď som si všimla, ako sa pred ním vykrúcaš!“

„Ako?! Nijako som sa nesnažila. A začínam to ľutovať,“ priznala Žaneta. „Ten chlap ma strašne dráždi! Neuveriteľne!“

„Nielen teba, Žanetka!“ povedala Linda a vysmrkala sa. Oči sa jej leskli možno preto, že na ňu išla chrípka, a možno preto, lebo si spomenula na vlastnú skúsenosť s Bernardom.

„Máš jeho číslo?“ opýtala sa Žaneta netrpezlivo.

„Môžem ti ho zistiť, ale...“

„Zisti ho, prosím ťa!“

„Ale dávaj si pozor!“

„Neboj sa! Teraz, keď už niečo o ňom viem, si ho podám ja!“

Linda sa udivene zadívala na Žanetu a potom ju potľapkala po ramene.

„Sa nezdáš, dievčatko!“

A Žaneta oľutovala aj to, prečo sa s Lindou neporozprávala už skôr. Mohla svoje pochybnosti zredukovať aspoň o polovicu.

***

Bernard bol pre Žanetu veľkou výzvou.

Obrovskou!

A výzvy ona milovala. Cibrila si na nich svoj um, svoje schopnosti, príťažlivosť... vlastne všetko.

Už poznala aj jeho priezvisko aj telefónne číslo. Našla ho aj na fejsbuku pod menom B. Štajner a poslala mu žiadosť o priateľstvo. Potvrdil ju až o tri dni, nijako sa neponáhľal, akoby váhal, zvažoval, či si ju má pustiť k telu. Hoc len virtuálne.

Dúfala, že jej pošle správu prvý on, že ocení jej profilovú fotografiu, ktorú si dala na tento účel vyhotoviť u známeho umeleckého fotografa. Alebo aspoň pridá komentár na jej status o korupcii v súdnictve a vymožiteľnosti práva na Slovensku. Stačilo by jej, keby ho aspoň lajkol. S pribúdajúcimi dňami, keď sa nič nedialo, bola čoraz skromnejšia.

Ani na jeho stránke sa nič nedialo. Akoby bola mŕtva, asi na ňu príliš často nechodil.

A tak sa jeden večer posmelila litríkom vínka a po dlhom premýšľaní a vetách typu – túžim po tebe, chcem ťa, nerob drahoty, aj mne ide len o sex – mu napísala vskutku originálnu správu:

Ako sa máš?

Touto otázkou aspoň nič nepokazím, nádejala sa. V jednoduchosti je zmysel všetkého...

Nečakala, že jej odpíše hneď, ale keď neodpísal ani o tri dni, už si bola istá, že on, na rozdiel od nej, nie je žiadny fejsbukový závislák. Iste má kopec práce a na FB zavíta len náhodne. Počkám! Nebudem ho atakovať správami! prikazovala si, keď sa jej rojili v hlave ďalšie otázky.

Keď jej o niekoľko dní odpísal, že sa má dobre, bola taká natešená, ako keby jej vyznal lásku.

A týmto dňom sa začal datovať ich „vzťah“.

***

Žaneta nedokázala sedieť na dvoch stoličkách, a hoci jej Bernard nič nesľuboval, ani len spoločný výlet do lesa, s Mojmírom sa rozišla. Aj ho ľutovala, lebo on svoje nešťastie zo straty lásky nijako neskrýval a dokonca z toho všetkého ochorel. Nepovedal to síce nahlas, že bez nej nevie žiť, ale jeho oči ho vždy prezradili.

Na druhej strane Žaneta pochopila, že žila s obyčajným slabochom, a to by v manželstve teda nebola žiadna výhra!

Iste, mala ho rada.

Mala ho rada ako dobrého priateľa, ako dobré kvalitné víno, ako dobrú knihu, pri ktorej si oddýchne.

Ale bola to ozajstná láska?!

Po tom, ako spoznala Bernarda, o tom začala vážne pochybovať. Mojmír bol v porovnaní s Bernardom len tretíkrát vylúhovaný kamilkový čajík.

Až neskôr pochopila, že bola k Mojmírovi len príliš kritická. Asi aj nespravodlivá.

Vtedy však videla všetko inak...

Nežnú, pokojnú a stabilnú lásku vymenila bez väčších úvah za Bernarda. Za jeho vražedný sexepíl. Za neistotu, frustráciu, depresiu, dekadenciu, psychopatiu a sex.

Lebo nemohla vedieť, čo ju čaká...

***

Prvé rande u nej na priváte prebiehalo takto:

Ona bola nabrúsená, nemiestne sebavedomá až drzá, odvážna, akčná. Žiadna spiaca princezná, ako ju nazvala Linda.

On sa pobavene škeril a pozoroval ju. Sem-tam čosi poznamenal, čosi prefíkane dehonestujúce jej intelekt, čo by iná vyhodnotila možno až ako pochvalu, avšak prezieravá a domýšľavá Žaneta cítila medzi riadkami posmešný sarkazmus, a tak mu napokon urazene odsekla:

„Ty zrejme nevieš, že mám vysokú školu! Nemám síce tri tituly ako ty, ale to neznamená, že musím byť sprostejšia!“

Bernard neoponoval, ale ani sa nezaujímal, aký smer vyštudovala. Či herectvo, alebo astrofyziku. Mala pocit, že je pre neho vzduch. Bez zápachu, bez vône. Že mu nestojí ani za to, aby sa s ňou pohádal. Ale chlebíčky s lososom a kaviárom mu chutili. Aj víno mu chutilo.

A potom sa postavil a jednoducho odišiel.

A ona tam zostala sedieť ako pripečená buchta.

Ani sa jej len nedotkol!

Nevadí, nabudúce mu to natriem! zastrájala sa, keď umývala špinavý riad. Hm, ak však nejaké nabudúce bude...

***

Plánovať si budúcnosť s Bernardom rozhodne nemohla, a to ani pri maximálnej miere optimizmu. Nikdy si s ňou nedohodol rande, termín návštevy, kedy zavolá, napíše, nič. Lepšie by bolo, ak by jej povedal, že na ňu kašle a nech si ho vymaže z priateľov aj z hlavy. Ale nie, on ju nechá umárať sa v neistote...

Všetko bolo vo hviezdach a ona si začala vykladať karty. Neverila im veľmi, ale nevedela si inak dodať istotu. Najmä ak jej karty potvrdili, že ju Bernard miluje, chvíľu bola šťastná, ale vzápätí o to viac nešťastná, lebo len čo k nej prišiel, hneď ju z tohto omylu vyviedol. Správal sa k nej tak... tak... nuž nie práve ako k rohožke, ale ona to tak vnímala, pretože bola zvyknutá na niečo iné. Príliš si zvykla na obdiv mužov, aj na Mojmírovu oddanú lásku, a brala to ako samozrejmosť.

Vždy bývala mužmi rozmaznávaná, ale Bernard jej zrazil hrebienok. Dával jej najavo, že je vlastne jedna neschopná a nesamostatná žena, ktorej to príliš nemyslí. Skrátka hus.

Ale ona to nevzdávala.

Mala pred sebou jasný cieľ – primäť Bernarda k tomu, aby ju miloval, alebo aby uznal aspoň to, že je fajn baba a nie je žiadna babráčka ani sliepka. Po ničom inom viac netúžila. Bola touto ideou priam posadnutá a pri tónoch Osudovej symfónie spriadala plány.

Čím ho očarí?

Čím ho zaujme?

Čo mu kúpi, aby bol šťastný a vďačný?

Dala by všetky svoje peniaze za to, aby jej povedal: Milujem ťa.

Ale jemu to ani neprišlo na um.

Správal sa k nej tak ľahostajne, až to bolo podozrivé a ona bola presvedčená, že tú ľahostajnosť len predstiera, aby ju nasral. Jej nasratosť a trápenie ho dokázali potešiť viac než sex, než orgazmus.

Apropo orgazmus... Ak by na vlastné oči nevidela, že by dokázal ostriekať aj luster, tak by si myslela, že žiadne vyvrcholenie nemal. Z hrdla mu nikdy nevyšiel ani len jeden jediný vzdych. Skrátka nič. Vždy mal pri sexe zatvorené oči a ktovie, čo si predstavoval. Najskôr niečo v zmysle sado-maso.

Žaneta ho začala podozrievať, že je latentný sadista. Možno aj vrah. Možno si pri vyvrcholení predstavuje, ako ju škrtí či bodá nožom. Taký mala pocit vždy po súloži. Ale do druhého dňa na to zabudla a jej myseľ opäť zamestnávali len vysnené predstavy a túžby.

Vyskúšala už asi všetko!

Všetko, čo videla v pornočasopisoch. Análny sex sa mu páčil asi najviac a ju čoraz častejšie prepadali pochybnosti, či Bernard predsa len nebude homosexuál, ktorý si to odmieta priznať a silou-mocou sa snaží mať vzťah so ženou.

Tak veľmi chcela prísť na koreň veci, ale on akýkoľvek jej pokus o vážny rozhovor bojkotoval.

Ani po roku o ňom nevedela viac než v prvý deň, čo bolo pri zriedkavej frekvencii ich stretnutí celkom pochopiteľné. Bernard úzkostlivo dodržiaval časové odstupy, aby jej nezovšednel. Aby stihla zabudnúť na všetky negatívne pocity z predchádzajúceho stretnutia a aby ho opäť dychtivo očakávala s otvorenou náručou a roztiahnutými nohami.

***