Soňa Bulbeck

Vo svete a v Rijáde (ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Soňa Bulbeck, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover & Layout © Marenčin Media, s. r. o., 2015
Jazyková úprava Darina Mikolášová
491. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-527-8 (brož.)
ISBN 978-80-8114-528-5 (ePub)

Úvod

Barbora – alebo ako ju každý volal „Barbie“ – znechutene pohodila svojou bohatou blonďavou hrivou a zvrátila sa dozadu, doslova sa hodiac na operadlo stoličky. Stále nič. Už tretí deň sa snažila nájsť nejaké komentáre alebo webku s informáciami o živote Slovákov v Saudskej Arábii a stále hľadala márne. Jediné info boli dve anglické webky, z ktorých jedna sa volala „just landed“ a riešila hlavne problematiku víz a druhá „www.expatriates.com“ a bola plná rôznych inzerátov. Čo ju zaujímalo najviac, bolo to, čo môže ako Slovenka, vydatá za Sauďana, očakávať v Saudskej Arábii. A to nenašla nikde. Naozaj tam nežije ani jediná príbuzná duša? Podvedome ju premkol strach zo samoty a neznáma...

Snažiac sa rozptýliť siahla pravou rukou na stôl a vytiahla z balíčka cigaretu. Naučeným pohybom si ju pripálila, labužnícky vyfúknuc dym. Mierne vytŕčajúce bruško v letných prúžkovaných plážových minišatách prezrádzalo, že je tehotná, no zjavne to neriešila. Cítila sa výborne a doktor povedal, že má fajčenie obmedziť, ale nemusí úplne prestať. A tak sa snažila toho držať, snažiac sa nestresovať viac, ako to bolo nevyhnutné. Intenzívne rozmýšľala, kde by ešte niečo mohla nájsť.

„A čo takto blogy?“ zamyslela sa nahlas.

Sekretárskou rýchlosťou naťukala na klávesnici „blogy o Saudskej Arábii“ a s napätím čakala, čo sa objaví.

„Ako sa o mňa pokúšal infarkt pri otvorení bankového účtu v Saudi...“ Čítala nadpis prvého blogu. Následne sa začítala aj do textu a na tvári sa jej objavil ľahký úsmev...

V zámke zaštrkotal kľúč a vzápätí zacítila nežný Naifov bozk na svojom krku.

„Ako sa máme dnes, moja drahá manželka a dieťa?“ spýtal sa laškovným tónom a otvoriac chladničku, vybral z nej plechovku s pivom.

„Super...,“ vystrela Barbie ruky hore a natiahla sa na stoličke, „konečne som našla príbuznú dušu v Rijáde. Volá sa Alenka a píše úžasne zábavné blogy zo Saudi. Musím jej napísať email, keď budeme vedieť, kedy letíme. Niečo nové s vízami?“ obrátila sa k Naifovi.

V polovici septembra bude v siedmom mesiaci a doktor neodporúčal, aby letela neskôr.

„Hej, volal som s agentúrou vo Viedni – už ich poslali kuriérnou službou, budú tu zajtra popoludní, Insallah!“ dodal obľúbenú saudskú formulku a uložiac sa s pivom na gauči, vyložil si nohy na stolík. K tomu si zapálil cigaretu...

1.

„Počkajte, počkajte, ešte fotku!“ zastavila Markéta Saleha a Jimmyho vo dverách. Obaja sa otočili a s úsmevom pre ňu zapózovali, pripravení ísť do školy v prvý školský deň. Saleh mal oblečený sivý svadobný oblek, bielu košeľu a jemne vzorovanú tmavosivú kravatu. V ľavej ruke mal čiernu koženú diplomatku a pravou držal Jimmyho. Ten bol oblečený v školskej uniforme – dlhých sivých nohaviciach, tmavomodom kabátiku so sivými prúžkami, bielej košeli a modrosivej prúžkovanej kravate. V ruke zvieral tmavomodrú ľahkú plastovú aktovku s emblémom medzinárodnej školy, ktorý mal takisto aj na hornom vrecku kabátika. Obaja mali obuté čierne poltopánky a modré oči im horeli rovnakým vzrušením.

„Pfuj, pfuj!“ popľula ich Markéta pre šťastie a vzápätí už pozerala, ako ruka v ruke kráčajú dole ulicou. Ranné septembrové slnko sa im odrážalo v svetlých vlasoch a Markéte sa zdalo, že okolo nich vytvára akúsi svätožiaru.

„Bože, ochraňuj ich,“ zašepkala podvedome...

Opatrne zatvorila vchodové dvere a vrátila sa do kuchyne. Nevšímajúc si neporiadok okolo seba, naliala si z kávovaru šálku kávy, doplnila mliekom a sadla si za svetlý kuchynský stôl.

„Tak, predsa sme to zvládli...,“ povedala si pochvalne sama pre seba a v duchu si predstavila neskutočne nabitý august. Bolo to ako sen, že sa im napokon podarilo všetko stihnúť. Po príchode z Turecka sa usadili v byte jej rodičov v Pardubiciach a okrem trávenia času s rodičmi sa snažili hlavne nájsť prácu pre Saleha, keďže sa rozhodli, že bude lepšie, keď pôjde učiť do školy on a Markéta sa pokúsi nájsť si hodiny angličtiny súkromne, aby mala viac času na domácnosť. Okrem toho sa snažili nájsť byt a takisto kupca na rodičovský byt v Pardubiciach. Saleh pravidelne cestoval do Prahy na pohovory a obhliadky bytov a Markéta visela na internete takmer nonstop. Konečne v polovici augusta dostal Saleh pozitívnu odpoveď zo súkromnej medzinárodnej školy v Prahe 6 a zároveň aj súhlas na zápis Jimmyho do prvého ročníka. Bola to medzinárodná škola s deťmi z asi šesťdesiatich krajín. Vyučovacím jazykom bola angličtina a Markéta aj Saleh spoločne skonštatovali, že si nemohli želať pre Jimmyho nič lepšie. Bohužiaľ, aj po výraznej zľave vďaka Salehovmu pôsobeniu na škole boli školské poplatky ešte stále vysoké a obaja vedeli, že budú musieť rátať každú korunu. Nakoniec sa uspokojili s dvojizbovým bytom v tichej ulici asi desať minút pešo od školy a prerobili spálňu Jimmymu na detskú izbu, predeliac veľkú obyvačku parávanom na spálňu a odpočinkovú časť. Na trojizbový byt jednoducho nemali a v blízkosti školy nebol ani žiadny k dispozícii. Byt bol čiastočne zariadený, ale Markéta sa snažila čo najviac potrebných vecí doniesť z rodičovského bytu, aby vytvorila útulný domov. A tak sa z Pardubíc nakoniec sťahovali veľkou Aviou a Markéta ešte stále neskončila vybaľovanie. V poradí hodnôt však bol najprv nákup školskej uniformy a iných potrebných vecí pre Jimmyho a samozrejme, hľadanie roboty pre ňu. Zatiaľ si našla prácu ako učiteľka angličtiny v jednej reklamnej agentúre dvakrát do týždňa po štyri hodiny, ale vedela, že to nestačí a musí skúšať ďalej. Momentálne však mala pocit, že zvládla všetkého až enormne veľa a že si zaslúži aspoň trochu vydýchnuť...

Z myšlienok ju vyrušilo zvonenie mobilu. Tamara.

„No, ako moja? Už si sama?“ spýtala sa sestra sviežim hlasom.

„Hej,“ odpovedala Markéta. „A ty?“

„Aj ja“, zasmiala sa Tamara, „Róbert zobral malú do škôlky...celkom sa tešila – uvidíme, či bude chodiť aj potom, keď sa malé narodí. Zatiaľ ju nechám, keď je spokojná. Čo robíš?“ zaujímala sa sestra.

„Nič,“ priznala Makréta, „sedím v kuchyni, pijem kávu, pozerám na neporiadok a nevybalené krabice okolo seba a rozmýšľam, kde začať...“

„Dnes neučíš?“

„Nie, len utorky a štvrtky od desiatej do druhej, ale je to dosť ďaleko – určite mi to dochádzanie zaberie minimálne polhodinu. Keď som tam bola na pohovore, išla som od vás. No teraz si budem musieť pozrieť, ako sa tam dostanem odtiaľto, keďže ešte som nie veľmi zorientovaná a mám chaos v tom, kde vlastne bývame,“ sucho konštatovala Markéta.

„Neboj sa, to zvládneš!“ upokojovala ju sestra. „Chcela som sa ťa opýtať, či by si nešla so mnou v stredu na kontrolu do nemocnice. Nechcem ísť sama a nechcem ani zbytočne otravovať Róberta,“ s nádejou v hlase sa pýtala Tamara.

Markéta chvíľu rozmýšľala. Mala roboty vyše hlavy, ale na druhej strane vedela, že od toho nešťastného pádu vlani v zime dáva Tamara prednosť tomu, keď môže niekoho držať pod pazuchu. Bola už v šiestom mesiaci a dosť pribrala. Cítila sa unavená a neohrabaná.

„Samozrejme, drahá, pôjdem s tebou!“ odpovedala Markéta. „Zavolaj mi ešte v utorok večer a dohodneme sa presne.“

„Ďakujem,“ odpovedala sestra, „a mimochodom, ty nechceš ísť na nejakú preventívnu lekársku prehliadku? Nemám pocit, že si niečo riešila, odkedy ste prišli.“

Tamara mala pravdu. Markéta naozaj neriešila nič, akurát zdravotnú prehliadku kvôli poisťovni pre Saleha a Jimmyho hneď po príchode v Pardubiciach, aby mohli pre nich vyžiadať kartičky poistenca. Na seba nemyslela. Mala zdravotnú kartu poistenca ešte spred pár rokov, predtým ako išla do Saudi, platila si naďalej odvody a keďže nemala žiadne zdravotné problémy, tak ani nemala pocit, že by mala niečo riešiť. Ale možno má sestra pravdu. Možno by sa mala dať prezrieť – predsa len bola naposledy u gynekologičky ešte v Saudi, keď riešila svoj vzťah s Abdullahom.

„Bože, ako to bolo už dávno!“ uvedomila si prekvapene...

2.

„Nie, určite nie!“ veľmi rozhodne povedala Nora a potvrdila svoj nesúhlas výrazným pokrútením hlavy sprava doľava. Šéf obchodnej sekcie ministerstva zahraničných vecí pomaly vstal spoza svojho pracovného stola a začal sa nervózne prechádzať po svojej pracovni, naširoko rozkladajúc rukami.

„Pozrite sa, pani Nováková, ja vás naozaj chápem. Strávili ste v Saudskej Arábii dva roky, prišli ste tam o milovaného muža a verím, že ste rada naspäť v Prahe a máte možnosť sa trochu spamätať. Ale, prosím, chápte aj vy mňa – nikto z nás nemôže za to, že kolega Jedlička dostal infarkt a bude sa liečiť minimálne tri mesiace... Viete, že zaškolenie a bezpečnostné previerky trvajú takisto minimálne tri mesiace a to ešte Saudi nemusí nášho človeka akceptovať. Už sa to raz stalo. Jediný, koho budú okamžite akceptovať a kto môže prakticky zajtra vycestovať, ste vy! Ja už naozaj nemôžem dlhšie chcieť od kolegov na ambasáde v Rijáde, aby to ťahali takto ďalej... ono sa to dá cez Ramadán, keď je všetko spomalené, ale viete sama, že inak je tam roboty naozaj dosť. Veľmi vás prosím, rozmyslite si to ešte...“

Nora mlčala. Vedela, že šéf má pravdu a že sa mu tieto slová nehovoria ľahko. Obyčajne bol odmeraný a aj na poradách veľmi seriózny, nestrpel žiadne vtipkovanie ani nevhodné komentáre. V duchu si predstavila bývalých kolegov z ambasády v Rijáde a bolo jej ich trochu ľúto. Na druhej strane si za ten mesiac v Prahe úžasne zvykla. Užívala si svoj útulný domček, Zininu spoločnosť a hlavne šoférovanie, ktoré neskutočne milovala. Konečne sa cítila trochu aklimatizovaná a znovu to má zmeniť?! Zrazu jej prebehlo hlavou, čo by asi urobil Jirko na jej mieste. Bolo jej jasné, že by nenechal kolegov v štichu...

„Dobre,“ povedala po chvíli s hlbokým povzdychom, „ale naozaj iba na tri mesiace...“

„Áno, sľubujem, že za tie tri mesiace sa buď kolega Jedlička uzdraví alebo pripravím niekoho iného, kto vás príde vystriedať. Určite budete na Vianoce naspäť v Prahe!“ rozžiaril sa šéf a vrátiac sa späť na svoje miesto, stisol bzučiak.

„Prineste mi papiere pani Novákovej, prosím,“ povedal sekretárke do mikrofónu. Zmienka o kolegovi Jedličkovi, ktorého Nora prakticky osobne nikdy nestretla a s ktorým komunikovala len cez Skype, keď s ním dohadovala, čo si chce nechať zo zariadenia jej apartmánu v Arabian Homes compounde, jej pripomenula, že aj ona musí niekde bývať.

„Viete mi povedať, ako to bude s ubytovaním?“ opýtala sa šéfa.

„Ak som to pochopila dobre, kolega Jedlička rekonvalescentuje stále v Saudi ...“ „Áno,“ prikývol šéf, „má dcéru vydatú v Dubaji a tá sa momentálne o neho stará v Saudi, keďže lekári mu zatiaľ rozhodne neodporúčali cestovať lietadlom. A asi tam pravdepodobne ostane celú dobu práceneschopnosti, keďže je to preňho pohodlnejšie. Ale plánujeme presunúť k nemu jedného z pracovníkov vízového odelenia, ktorý býva sám v ďalšej vile v compounde a vy dostanete jeho vilu. Už som na to myslel.“

„V poriadku, kedy chcete, aby som odletela?“ spýtala sa Nora.

„Dnes máme štvrtého septembra, predpokladám, že najneskôr za týždeň, maximálne za desať dní. Máte pri sebe svoj pas?“

Nora pokrútila hlavou.

„Tak ho, prosím, doneste zajtra a len ho podajte mojej sekretárke. Ostatné už bude naša starosť. A ešte raz vám pekne ďakujem!“ postavil sa a podal Nore pri odchode ruku...

„Musíme ísť cez víkend za Kubikom,“ povedala pri večeri Nora Zine, keď s ňou pretriasala doobedňajší rozhovor so šéfom.

„Hej,“ prikývla táto, „ale nechaj si jeden večer aj pre šéfa – určite ťa bude chcieť pozvať na večeru. Bude mu ľúto, že ideš zase preč,“ so šelmovským úsmevom poznamenala Zina, ktorá dobre vedela, ako je jej šéf na Noru zaťažený.

„Hm, a ešte chcem navštíviť aj Markétu. Sú tu už vyše týždňa, ale ešte stále vybaľuje a zariaďuje. Nechávali sme to na neskôr, teraz to už však nemôžeme odkladať...“ uvažovala Nora nahlas.

„Ale aspoň Alenku budeš mať blízko. Do Abu Dhabi je to kúsok! Určite sa poteší,“ poznamenala Zina.

Mala pravdu. Keď Nora oznámila Alenke cez Skype, že príde na tri mesiace do Rijádu, výskala od radosti.

„Hneď ma musíš prísť pozrieť, najneskôr cez Eid!“

„Hm, kedy je vlastne Eid?“ spýtala sa Nora, ktorá počas pobytu v Prahe neriešila vôbec moslimské sviatky.

„Prvý októbrový týždeň,“ oznámila jej Alenka.

„Nuž, to by hádam aj šlo. Ambasáda má obyčajne vtedy minimálne tri dni voľno, prídem!“ sľúbila Nora a nálada sa jej viditeľne zlepšila.

„Možno aj Martina bude vtedy v Saudi,“ rozmýšľala nahlas, „musím jej to dať vedieť...“ nezaprela sa jej organizátorská povaha a pomaly začala rozmýšľať, čo si zbalí so sebou...

3.

„Brrr, je mi zima! Asi som mala požiadať Aliho, aby zistil, ako tu funguje kúrenie!“ chúlila sa Martina pod tenkým paplónom a snažila sa vopchať svoje studené nohy medzi princove, aby si ich trochu zohriala.

„...A zajtra si pojdem kúpiť flanelové pyžamo!“ mrmlala ďalej.

Princ sa zasmial. Predstava modelky Martiny v prúžkovanom hrubom pyžame mu pripadala naozaj zábavná.

„A ty sa mi ešte aj smeješ!“ urazene sa otočila Martina na druhý bok.

„Ale nie, miláčik, poď sem,“ pritiahol si ju princ naspäť a nežne jej začal masírovať studené prsty na nohách. „Kúpime pyžamo, teplý paplón, aj nejaké čižmičky pre teba a asi aj nejaké kabáty budú užitočné...vyzerá to, že tento rok nijaké babie leto očakávať nemôžeme.“

Princ mal pravdu. V Európe bolo studené a daždivé leto a ani prvé dni septembra nesľubovali žiadnu zmenu. Práve naopak – vo Viedni bolo sychravo ako inokedy v novembri či v decembri.

„Na Eid pôjdeme do Saudi a zostaneme tam aspoň dva týždne. Keď skončíme s tými študentmi budúci týždeň, môžeš začať riešiť letenky – ale len do Rijádu. Naspäť pôjdeme špeciálom – budeme viezť výstavu o hádž. Dnes som to dohodol s ministrom kultúry.“

Martina sa spokojne usmiala. Aj keď vedela, že princ bude v Saudi cez Eid vyťažený rôznymi rodinnými návštevami, na ktoré s ním nebude môcť ísť, aj tak sa tešila na pláž jeho súkromnej vily v Dammáme a dúfala, že bude mať možnosť stráviť tam čo najviac času kúpaním a vyhrievaním sa na slnku. A túžila trochu po zmene a cestovaní – ani si doteraz neuvedomila, ako jej chýba lietanie! Odkedy v júni prišli do Viedne, neboli v podstate nikde. Celé leto pracovali na zariaďovaní úradu, vytváraní kontaktov a na žiadnu dovolenku nebol čas – ak nerátala jeden víkend, keď ju prišli pozrieť baby pred Alenkiným ochodom do Abu Dhabi...

„Dúfam, že sa dovtedy nič neudeje,“ pokračovala, túliac sa k princovi, „nemám dobrý pocit z toho Islamského štátu a obávam sa, že to bude čoraz horšie. Dnes, keď som bola vo výstavke, sa ma dvaja mladí chalani pýtali, čo je pravdy na tom, že Saudská Arábia dodáva islamským extrémistom zbrane. Povedala som, že nič, ale nevyzerali veľmi, že by mi verili...“

„Hej, ono je naozaj ťažké teraz niekomu vysvetľovať rozdiel medzi islamským náboženstvom a Islamským štátom. Obávam sa, že musíme byť pripravení aj na ďalšie nepríjemné otázky. Aj ja vnímam, ako sa zmenila atmosféra vo Viedni. Bol som tu stáži pred asi dvomi rokmi a nikto nerobil rozdiely medzi ľuďmi na základe náboženstva, aj keď je tu veľa prisťahovalcov, najmä Turkov, ktorí sú aj moslimovia aj kresťania. Teraz sú ľudia oveľa nedôverčivejší a každý moslim je pre nich potencionálny terorista,“ vzdychol si Mahmúd.

Martina mlčala. Vedela, že má pravdu, ale takisto vedela aj to, že s tým nič neurobia. Konečne trochu zohriata sa snažila zaspať, rozmýšľajúc o tom, kam pôjdu zajtra nakupovať.

Bývali v útulnom dvojposchodovom apartmáne v historickom dome v centre Viedne, asi desať minút pešo od KAICIID, čo bol oficiálny názov Centra pre náboženský dialóg. Apartmán bol príjemný a neskutočne drahý, ale Mahmúd povedal, že to nemá riešiť. Na prízemí bola kompletne vybavená kuchyňa, obývačka s krbom, kúpeľňa, toaleta a dve menšie izby, ktoré obývali Ali s Husseinom. Na poschodí boli tri veľké spálne a dve kúpeľne. Martina obývala najmenšiu spálňu s balkónom, plným kvetov, na ktorom sa v lete radi zdržiavali, keďže mal výhľad na ulicu. Pri jedle mohli pozorovať konské záprahy, voziace turistov po centre. Keďže často jedávali mimo domu a chodili do práce občas aj pešo, Hussein a Ali nemali tak veľa roboty a v pohode zvládli aj nakupovanie, pranie, žehlenie a údržbu apartmánu. Nebolo nutné najímať žiadnu maid.

Samotná budova KAICIID bol bývalý palác a bol teda obrovský. Pozostával hlavne z kancelárií a konferenčných miestností. Martinina a princova kancelária bola na prízemí – hneď vedľa výstavnej sály. Mahmúdovo postavenie bolo totiž trochu špecifické – nebol priamym zamestnancom Centra, mal štatút akéhosi špeciálneho kultúrneho atašé. Jeho úlohou bolo prezentovať islamskú kultúru a náboženstvo návštevníkom centra, hlavne však účastníkom rôznych medzinárodných konferencií a seminárov. Takisto mal na starosti aj organizovanie rôznorodých výstav s islamskou tematikou, ktoré boli prístupné širokej verejnosti a samozrejme, mal pozitívne reprezentovať Saudskú Arábiu. Martine sa pestrá organizačná práca jeho asistentky páčila. Tešila sa, že môže využívať svoje jazykové znalosti nemčiny, angličtiny aj arabčiny. Úzko spolupracovali so Saudskou ambasádou vo Viedni a často navštevovali aj kultúrne a diplomatické podujatia, organizované rôznymi inými ambasádami. Aj keď v lete toho až tak veľa nebolo, na september mala Martina už takmer plný diár. Momentálne ich očakával „zaberák“ v podobe návštevy dvadsiatky študentov a pedagógov z Naif Arab Univerzity zo Saudi, ktorí mali prísť na niekoľkodňovú exkurziu do Viedne a zároveň sa zúčastniť medzinárodného seminára o náboženskej situácii vo svete. Bolo toho veľa, čo bolo treba pre nich zabezpečiť a samozrejme, Martina vedela, že sa im bude treba aj patrične venovať. Mala za sebou perné dni a tešila sa, že takto za mesiac už bude oddychovať v Saudi...

4.

„No, a teraz môžeš pridať... výborne... a teraz cítiš, že je to OK, máš ho pod kontrolou,“ komentoval Khálid Alenku, ktorá trochu kŕčovito zvierala volant veľkého GMC. Khálid ho kúpil na leasing hneď po svojom príchode do Abu Dhabi a skoro každý piatok popoludní, keď malý Mustafa spal, vybrali sa s Alenkou do púšte a ona sa pomaly učila autu rozumieť. Na Ponikách v lete síce trochu šoférovala otcovho starého Favorita, no to sa s týmto 4x4 rodinným autom s automatickou prevodovkou nedalo vôbec porovnať. Postupne ale získavala odvahu a skúsenosti a začala si šoférovanie znovu vychutnávať. Pohodlne sa oprela a ľahko držiac volant nechala sa unášať pocitom úžasnej voľnosti. Pred ňou sa rozprestierala zdanlivo nekonečná púšť a ona si nevdojak spomenula na svoj prvý hash v Saudskej Arábii...

„Pomaly, pomaly, mladá pani, rozbehli ste sa, ako keby ste boli jazdec na púštnej safari!“ brzdil ju Khálid, v duchu spokojný s tým, ako si šikovne počína.

„Páči sa mi to,“ s úsmevom povedala Alenka.

„Teším sa...“ pritakal Khálid, „teraz pôjdeme naspäť a skúsiš sa dostať k Marina Mall, dobre?“

Marina Mall bol jeden z najväčších obchodných centier v Abu Dhabi. Nevolal sa Marina po Sládkovičovej Maríne, ale preto, že bol postavený na akomsi výbežku v mori. Marina bol v podstate iný výraz pre prístav. Chodili tam často, lebo bol najbližšie k rehabilitačnému centru, kde bývali, ale aj preto, že sa tam po nákupe dalo ísť príjemne poprechádzať po cornichi, plnom malých kaviarničiek a stánkov s balónmi, zmrzlinou a cukrovou vatou pre deti. Hlavne Alenka sa po takmer piatich rokoch, strávených v púšti Rijádu, stále nevedela nabažiť sviežeho morského vzduchu. Rada sa tu prechádzala aj s malým Mustafom v bugine alebo na trojkolke. Pešo sa to však sem od nich nedalo zvládnuť, a tak práve šoférovanie bola momentálne jej najbližšia výzva.

V Abu Dhabi sa jazdilo bezpečnejšie ako v Rijáde. Mesto malo autobusovú dopravu, čo značne zredukovalo počet áut na cestách. Takisto ulice neboli až tak veľmi rozkopané ako v Rijáde, kde sa už tesne pred ich odchodom začali stavebné práce na budovaní nového metra. Cesty boli pomerne dobre značené s množstvom križovatiek so svetelnou signalizáciou. Na rozdiel od Saudi tu pravidlá vodiči aj rešpektovali. Alenka opatrne sledovala dopravné značky a snažila sa nejazdiť ani veľmi pomaly, ani veľmi rýchlo. Bola úplne koncentrovaná na túto svoju novú úlohu, vediac, že za pár dní bude mať v aute aj ich malý poklad a že si teda musí byť stopercentne istá.

„Zaradila si sa do zlého pruhu,“ vyrušil ju zrazu z úvah Khálid. „Tu bolo treba odbočiť doprava a potom na kruháči sme sa mohli dostať na corniche.“

„Ale keď pôjdeme rovno, dostaneme sa tam tak či tak, nie?“ spýtala sa Alenka, ktorá už mala pomaly mapu Abu Dhabi v hlave tak, ako kedysi ulice a uličky Rijádu.

„Hej, ale tam sú ďalšie dve svetelné križovatky, na ktorých bude treba čakať. No nič sa nedeje, však sa neponáhľame,“ snažil sa pohodlnejšie oprieť Khálid. Ako rehabilitačný doktor vedel, že nato, aby ho prestal bolieť chrbát, by mal viac cvičiť, ale zatiaľ ešte nedospel do štádia, aby s tým aj niečo robil – presne podľa hesla, že „obuvníkove deti chodia bosé a krajčírove otrhané...“

Parkovisko pred Marina Mallom ešte nebolo až také zaplnené. Bolo predsa len skoré popoludnie a väčšina ľudí vylihovala na pláži alebo vychádzala von až okolo štvrtej popoludní. Aj v polovici septembra tu bolo ešte stále horúco. V Abu Dhabi sa obchody v čase modlitby nezatvárali, a tak nebol problém ísť nakupovať kedykoľvek. Alenka a Khálid robili v piatok obyčajne potravinový nákup na celý týždeň. Keď potrebovali niečo iné, brali so sebou aj malého Mustafu a Sanitu. Marina Mall bol postavený presne v tom štýle ako aj saudské či dubajské obchodné domy – dole bol supermarket, okolo butiky a rôzne obchody, stánky mobilných operátorov, stánky so suvenírmi a parfumami, množstvo rôznych reštaurácií – väčšinou fast foodov, niekoľko 3D kín a obrovská hracia plocha pre deti. Alenka to tu nemala rada rovnako, ako neznášala saudské obchodné domy. Raz za čas to však musela prežiť. Opatrne zaparkovala na prázdnom mieste nie ďaleko od vchodu a vypla motor, očakávajúc Khálidovu pochvalu.

„Výborne, drahá, odšoféruješ aj domov a od zajtra sú ti k dispozície moje kľúče!“ nežne ju objal Khálid okolo pliec.

Ruka v ruke vošli do nákupného centra, obaja v šortkách a v tričkách s krátkymi rukávmi. To bola tiež jedna z výhod života v Abu Dhabi, ktorú Alenka naozaj oceňovala – nenosenie abáje. Aj keď konzervatívne obyvateľky Emirátov nosili módne verzie abáyi tiež, bolo to dobrovoľné a nie povinné a tak sa mesto len tak jarabelo pestrými farbami. Okrem toho tu vládol čulý turistický ruch a minišaty či šortky neboli žiadnou výnimkou – aj keď pri návšteve mešity si museli aj turistky obliecť pripravené abáje a zahaliť si hlavy. Obyčajne im to ale neprekážalo a brali to ako ďalšiu atrakciu, netušiac, že v Saudskej Arábii by takto museli chodiť oblečené stále.

Alenka si na túto pozitívnu zmenu zvykla veľmi rýchlo a tešila sa z ďalšieho viditeľného prejavu nadobudnutej slobody. Nemusela obliekať abáju, mohla šoférovať a všetko ostávalo otvorené aj v čase modlitby – tri veci, ktoré ju najviac iritovali v Rijáde, boli z jej života preč. A ešte tu bola aj ďalšia výhoda – v Abu Dhabi neexistovali mutawovia...