Ester Anaswah

Koniec arabskej lásky

(ukážka)

(Potom, keď si odišiel...)

Skutočný príbeh obohatený fantáziou autorky

Voľné pokračovanie knihy Dovolenka s Arabom

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ester Anaswah, 2020
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2020
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2020
Design © Marta Blehová, 2020
826. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0606-4 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0607-1 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0608-8 (ePub)

Venovanie

Venované Jurajovi

Motto

Kniha je ako príručná záhradka.

(arabské príslovie)

I. časť

Potom, keď si odišiel...

Predslov

Keď s niekým žijete dlhé roky a deň čo deň s ním ráno vstávate a večer usínate, po jeho odchode nezostane len prázdna stolička či posteľ, ale najmä prázdno v duši. Máte pocit, že vám niekto vytrhol kus srdca, odrezal jednu ruku či nohu a vaša myseľ sa neustále vracia k tomu, na čo myslieť nechcete, pretože to tak sakramentsky bolí.

Zbytočne si neustále pripomínate, že veď život po jeho boku nebol zase až taká výhra, že boli aj zlé chvíle, a bolo ich naozaj požehnane, ale ani za svet si na to zlé a nepríjemné odrazu neviete spomenúť. Mysľou sa vám preháňajú, ako naschvál, len tie krásne momenty, ktoré vaše srdce režú zaživa. A pred očami vám sústavne beží autobiografický film, v ktorom je hlavný hrdina ON!

Začiatok konca

Sedela som v lietadle z Hurghady a vôbec som sa domov netešila. Vedela som, čo ma čaká, či skôr nečaká. Manžel, ktorý ma už pravdepodobne nemiloval, ktorý ma už len potreboval.

Otvorila som dvere nášho bytu, pozdravila ho a spýtala sa, ako sa mal.

„Dalo sa to vydržať,“ povedal s očami zapichnutými do obrazovky televízora.

Opäť sa žiadne nadšenie nekonalo. On sa vôbec netešil, že som konečne pri ňom, nepovedal mi, že som mu chýbala a že sa nevedel dočkať. Sedela som vedľa neho, rozprávala... a on ma ani nepočúval. Sledoval program v televízii.

Potom som už nerozprávala, len som sedela a predstavoval asi všetko, čo som v Egypte zažila... Najradšej by som hneď sadla do lietadla a vrátila sa tam, ale nebolo to možné.

Manželov zdravotný stav sa zhoršoval. Potreboval ma čoraz viac. Avšak nie ako ženu, nie tak, ako by som si to priala ja. On ma potreboval ako opatrovateľku a ja som už od neho nemohla odísť. Ani len na týždeň do toho Egypta, aby som tam nabrala energiu a bola schopná fungovať ďalej. Niekedy, keď mi bolo ťažko, keď som myslela, že to už nezvládnem, uvažovala som, že si jednoducho zbalím kufor a sadnem do lietadla. Veď má aj dcéru.

Nikdy som to, samozrejme, neurobila. Nemala by som to srdce nechať ho...

Bol akoby otupený. Iste aj z tých liekov, ktoré bral. Nemal v poriadku hádam už ani jednu súčiastku v tele, taký som mala dojem, keď som videla ten jeho výklad s tabletkami. O výživových doplnkoch ani nevravím, tie som kupovala pomaly na kilá!

Na jednej strane som aj chápala, že nie je schopný už žiadneho citu, ale na druhej strane som emocionálne strádala. Trápila som sa. A ten jeho neutíchajúci kašeľ... Myslela som si, že sa z toho načisto zbláznim.

Keď mu ten nádor z pľúc vybrali, verili sme, že už bude lepšie.

Nebolo. Práve naopak. Komplikácie po operácii, dvakrát po sebe nemocničná nákaza.

Volal mi z nemocnice a plakal do telefónu, že už nechce žiť. Plakala som s ním, ale zároveň ho utešovala:

„Musíš vydržať a potom už bude dobre. Toľko si toho absolvoval, vytrpel, a teraz to chceš vzdať? Ešte pôjdeme spolu do Egypta, pozrieť naše rybičky, neboj, ty to zvládneš!“

Každá jedna návšteva nemocnice nevyčerpávala len jeho, ale aj mňa. Najmä psychicky. Koncentrácia zúbožených ľudí, chorôb, vírusov a baktérií, nezdravej energie, obavy, že takto raz dopadnem možno aj ja. To všetko ma deprimovalo, oberalo o pokoj v duši.

Ondrej bol po chemoterapiách stále slabší, vychudnutý na kosť, už ledva chodil, zhrbený ako dvestoročný starec, na hlave len páperie, pery ovisnuté... Strašne zostarol, zmenil sa a ja som tušila, že z tohto stavu sa už nedostane. On to isto tušil tiež, ale nesťažoval sa.

Napriek všetkému som každé ráno vstala, veselo ho pozdravila, pohladkala po tom páperí a po tej veľkej jazve na temene, ktorá mu zostala ako nemilá pamiatka na nádor v mozgu. Keby sme vtedy vedeli, čo ho ešte čaká, želali by sme si, aby sa po tej operácii už neprebral.

Ondrej sa na mňa už ani len nepozrel, len bezducho sedel a civel na televízor. Celé dni. Občas sa odšuchtal na terasu, aby si pofajčil, to bola jeho jediná radosť.

Celé dni som surfovala po internete a hľadala informácie, ako mu ešte môžem pomôcť, čo mu mám ešte objednať, aby mu bolo lepšie, ale on to už nedokázal ani oceniť. Ani ma pohladkať, aspoň slovkom. A ja som to tak potrebovala, tak veľmi. Vedela som, že ku mne už nič necíti. Absolútne nič!

A raz v noci opäť na mňa kričal.

Celý sa mykal, rukou mu hádzalo hore-dole v rýchlych rytmických pohyboch, bol celý spotený, udychčaný, vyčerpaný. Bol to hrozný pohľad, doteraz to mám stále pred očami a neviem sa toho zbaviť. Tá bezmocnosť, že mu neviem nijako pomôcť a musím sa dívať, ako trpí...

Bol na pokraji kolapsu. Ešte niekoľko minút a bolo by po všetkom. Možno by to tak bolo lepšie. Držala by som ho za ruku, hladkala a on by vedel, že som bola pri ňom.

Ale jeho srdce vydržalo. Prišla záchranka, pichli mu dve injekcie, lebo jedna nestačila, a konečne zaspal.

Ten záchvat bol však začiatkom konca.

Doktorka nám vysvetlila, že v jeho prípade žiadna liečba nezaberá, lebo má špecifický druh nádoru. Dokonca ho dala do programu iba pre niekoľkých vybraných pacientov, ktorým by poisťovňa uhradila drahšiu a účinnejšiu liečbu.

Tak sme sa tešili!

Testy však ukázali, že pre neho by bola táto liečba neúčinná. Zrútil sa nám svet. Posledná šanca na vyliečenie bola definitívne zamietnutá.

Po príchode z nemocnice som si sadla na terasu a plakala. Bola som taká bezradná. Zopla som ruky, zdvihla oči k oblohe a modlila sa k anjelom, aby si ho už zobrali a aby netrpel. Dívala som sa na mraky, ako sa zoskupujú a rozchádzajú, až mi zrak spočinul na jednom mieste, kde bola krásna modrá obloha a okolo nej boli husto naukladané biele obláčiky. Vyzeralo to ako brána do neba a ja som sa nahlas prihovárala anjelom, ak sú tam, nech mi dajú znamenie, že si moju prosbu vypočuli. A tie biele obláčiky sa pomaly približovali k tomu modrému otvoru, k tej bráne, až ju celkom uzavreli. Akoby za ním zatvorili bránu do neba. Bola to len taká symbolika, modlitba, neverila som, že ju niekto tam hore vyslyší.

Ale stalo sa!

Zrazu som zostala sama. Bez manžela, bez starostí, ale s hlbokým žiaľom v srdci.

Vyčistiť vzduch a čakry

Ten posledný deň v nemocnici už len mumlal a ani cigaretu nevládal v ruke udržať. Sused na vedľajšej posteli si vytrhol infúziu, vraj naschvál, všetko bolo od krvi, akurát bol obed, tak mi sestrička povedala, aby som manžela nakŕmila na chodbe. Bola so mnou aj moja dcéra a ju som našla plakať, vraj jej prišlo ľúto, že Ondreja už asi neuvidí. Nechápem, ako to mohla vedieť, ja som nič podobné netušila.

„Prídem až v pondelok, zajtra tu budú tvoje deti a tvoje vnúčatá, aj Bruna uvidíš,“ vravela som mu. To bolo jeho želanie, počkať na Bruna, ktorý sa narodil pred šiestimi týždňami, a odísť...

Pomerne pevne mi zovrel ruku v dlani a odišla som. Netušila som, že to bola jeho rozlúčka.

Netušila som, že ho už neuvidím. Živého.

Ja, ktorá mám tak silne vyvinutú intuíciu, som vôbec nič necítila... ten blížiaci sa koniec.

Bola som rada, že v nedeľu si od nemocnice oddýchnem a zatiaľ som hľadala, kam by sme Ondreja mohli umiestniť, až ho prepustia, lebo sama by som sa o neho postarať nedokázala. Doktorka vravela o zariadení v Petržalke, ale dvetisíc eur sa mi videlo predsa len príliš, potom som si však povedala, že veď tu už dlhšie ako do Vianoc asi nebude, každému to bolo už jasné, že mlel z posledného, aj jemu samotnému. Veď tých zopár mesiacov by sme to mohli zaplatiť, ak sa všetci poskladáme, pretože Ondrej si zaslúži to najlepšie, tak som to cítila, a hneď som tam aj napísala.

Sedela som na terase a bola spokojná, ak sa to dá tak povedať, že môj manžel svoje posledné chvíle prežije dôstojne, s opaterou, akú si zaslúži. Vždy som pre neho chcela len to najlepšie, hoc niekedy... Ale čo bolo, bolo, pomyslela som si a pred oči sa mi vkradol obraz, jeho zúbožený obraz, túžiaci už len po jednom – po bezbolestnom odchode.

V to ráno, v pondelok, som si na oblečení dala obzvlášť záležať, chcela som sa manželovi páčiť. Dala som si biele nohavice a bielu blúzku s jemnými kvetinkami. Ach, bože, keby som tak vedela...

Prišli po mňa jeho deti a vyrazili sme do nemocnice. Neprešli sme ani päť kilometrov, keď mi zazvonil telefón a ošetrujúca lekárka mi oznámila to, čo som v kútiku duše chcela počuť, ale aj nechcela. Ešte nie. Ešte som na to nebola pripravená.

„Váš manžel, žiaľ, práve skonal.“

„Ach, bože... Môžeme teraz prísť? Sme práve na ceste,“ opýtala som sa, už s očami plnými sĺz.

Súhlasila.

Otočila som sa k manželovej dcére.

„Zomrel,“ vyslovila som a zakvílila. Prečo na nás nepočkal? Desať minút a boli by sme pri ňom, keď umieral. „Ani som sa s ním nerozlúčila, nevedela som, že ho už nažive neuvidíííím,“ nariekala som srdcervúco.

„My sme sa s tatinom včera rozlúčili... a on ešte povedal, že nám nebol dobrým otcom, aby sme mu to odpustili.“

Plač.

Kým sme dorazili do nemocnice, ako-tak sme sa obe upokojili, jeho syn sa držal statočne.

A keď som tam kráčala, po tej nemocničnej chodbe, ktorú som tak dobre poznala, cítila som sa strašne nepatrične – takmer celá v bielom idem za mŕtvym manželom?! Ale napokon, anjeli sú tiež v bielom, povedala som si a spomenula si na to, ako ma kedysi, spočiatku, považoval za anjela.

Doktorka, keď nás na tej chodbe zbadala, zostala zarazene stáť. Akoby už zabudla, že sme sa dohodli.

„Môžeme ísť ešte za ním?“ opýtala som sa.

Prikývla.

Izba bola už prázdna, len v posteli uprostred izby ležal môj manžel, zakrytý bielou plachtou. Vôbec som nerozmýšľala, či ju mám odokryť, či nie, lebo som nečakala to, čo uvidím! Vraví sa predsa, že ľudia po smrti nájdu pokoj, ktorý sa odrazí v ich tvári.

Ale on...

Objala som cez plachtu jeho meravé telo a horko zaplakala. Vtom som začula slabé zachrapčanie.

„On zachrapčal!“ otočila som sa udivene. „Možno mi chcel ešte čosi povedať,“ namýšľala som si. „Rozlúčiť sa so mnou!“

Jeho deti si vymenili medzi sebou pohľad, akože či som sa nepomiatla.

„Asi mal v pľúcach ešte nejaký vzduch,“ povedal vecne môj nevlastný syn.

„Hm...“ zamyslela som sa, viac by sa mi páčilo, že sa chcel so mnou rozlúčiť. Napadlo mi, či sa na nás zhora, niekde sponad postele, díva. Tak, ako sa to píše v mnohých knihách a vidí vo filmoch. Nadpozemským javom veľmi neverím, ale vo výnimočných situáciách, ako bola táto, som bola ochotná tomu uveriť. Napokon, dal mi znamenie, ten chrapot. Či nie?

Potom som ho pohladkala po tvári a dala mu na čelo krížik. Bol ešte trocha teplý.

To isté urobili aj jeho deti.

Na jednej strane som bola rada, že sme ho ešte zastihli vidieť a rozlúčiť sa pred tým, ako jeho telo odvezú do márnice, ale na druhej strane ten pohľad bol... no hrozný! Nikdy naň nezabudnem. To skrátka nejde, hoc si to budem neustále želať! Lebo by som si Ondreja chcela zapamätať takého, aký bol predtým.

Keď už sme sedeli v aute, uvažovala som, prečo tak vyzeral. Veď zomrel len pred chvíľou.

Kto to nezažil, nepochopí, aké to je, lúčiť sa s milovaným človekom, ktorý pomaly chladne. Nie, nebola som hysterická. Až potom doma, osamote, som uvoľnila svojim citom cestu, aby ten neznesiteľný smútok mohol prostredníctvom sĺz odísť a negniavil ma.

V ten deň som vyplakala celé more sĺz. A medzitým som svojej rodine a našim známym oznamovala, že už mu je dobre. Už sa netrápi.

Strašne mi bolo smutno!

Vôbec som si nedokázala užívať to voľno, ten pocit slobody, po ktorom som už tak dlho túžila, ale starostlivosť o manžela ma zväzovala.

Potrebovala som niečo robiť. Odrazu som mala nielen veľa času, ale aj kopec energie, ktorú mi už teraz nemal kto brať.

Vyhádzať manželovo oblečenie, to bolo zo všetkého asi najjednoduchšie. Vôbec som o tom nepremýšľala, konala som intuitívne. Tak som to skrátka cítila: že potrebujem vyčistiť vzduch a čakry, aby tu mohla prúdiť nová, zdravá energia.

Mnohí sa nevedia vecí po zosnulých vzdať, lebo majú pocit, že prostredníctvom tých vecí sú stále so svojím drahým akoby v kontakte. Žijú klamlivou ilúziou, že ten zosnulý je stále s nimi a nenechajú jeho dušu odísť, držia si ju tam, v tom svojom byte, prostredníctvom tých vecí v zajatí. A to vôbec nie je dobre! Pre nikoho.

Najmä, ak je v byte niekto dlho chorý, treba priestor vyčistiť, ozdraviť, zrekonštruovať, zmeniť, aby nám to, naopak, toho zosnulého nepripomínalo, lepšie povedané, jeho utrpenie. Tak som to cítila ja.

Bolo toho veľa, čo som musela povyhadzovať, veľmi veľa, najmä z jeho búdy na záhrade, kde veci len pribúdali a Ondrej nič nevyhadzoval. Prívesný vozík do zberného dvora bol naložený kopcom. Ak sa na to zhora díval, musel byť aj naštvaný, že koľko rokov on tie prístroje, nástroje, skrutky, káble, skrátka všetko, čo sa niekedy môže zísť, hanobil a ja to teraz s ľahkým srdcom vyhadzujem.

Tie cennejšie veci som však darovala a nie hocikomu. Starého auta sa ujal náš priateľ, za čo som mu bola nesmierne vďačná. Nielen preto, že ma odbremenil od ďalších starostí, ale hlavne by bol rád Ondrej, že jeho auto sa dostalo do dobrých rúk. Áno, tak som to vnímala. Prihliadala som na to, či by bol spokojný Ondrej a či je obdarovaný tej veci hoden. Napríklad neoprén s plutvami, ktoré mu slúžili pri potápaní, som darovala študentovi medicíny. Prostredníctvom neho sa bude Ondrej potápať aj naďalej, tak som si to povedala, aby som svoj žiaľ trocha odľahčila, lebo pri pohľade najmä na tieto dve veci sa mi vybavili naše dovolenky v Egypte a to, s akým nadšením mi vždy ukazoval, čo sa mu podarilo pod vodou nafilmovať... a hneď som mala slzy v očiach. Už budem filmovať len ja. Sama. S jeho fotoaparátom. Ale vždy budem pri tom myslieť na neho.

Pokračovala som upratovaním. Ani pred Vianocami tak nikdy neupratujem, dokonca som povysávala pavučiny, ktoré som bez okuliarov vôbec nevidela a musela ma na ne upozorniť až moja dcéra, ktorá za mnou chodila takmer každý deň, aby mi nebolo smutno a aby mi pomohla. Ale aj moje nevlastné deti boli ku mne láskavé a nápomocné, to musím uznať. Ondrej by mal radosť. (To som ešte nevedela, čo príde...)

A večer, keď už som všetko porobila, to na mňa vždy doľahlo. Volala som ho, aby sa vrátil, lebo som netušila, že to bude také smutné, keď tu nebude.

Vôbec nebude!