Venovanie

Túto knižku venujem všetkým tým, pre ktorých je kniha priateľom 365 dní v roku, v prestupný rok o deň viac.

A mojim milovaným rodičom.

Dana Hlavatá

Neverím ti

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Dana Hlavatá, 2012
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2012
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Mona Magenta, 2012
Cover illustration © Dana Hlavatá
Design © Marta Blehová, 2012
Jazyková úprava Zuzana Konečná
321. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-159-1 (viaz.)
ISBN (ePDF)
ISBN 978-80-8114-226-0 (ePub)

1.

Nora sa zavesila do Igora aon ju prichytil, keď sa zohla, aby si vyzula topánky. Nohy mala ako zolova. Schádzali dolu kopcom zBúdkovej cesty do centra mesta. Bolo pár minút po štvrtej ráno. Vracali sa zo svadobnej hostiny za štebotania vtáčikov aruchov ulice, signalizujúcich novonarodený deň. Nora držala vruke pár nových lakovaných topánok na vysokých podpätkoch, na aké nebola zvyknutá. Krivkajúc skackala popri Igorovi akeby ju nohy tak prekliato neboleli, cítila by sa na štrnásť.

– Ty moje malé milé kozliatko, – pritiahol si ju Igor ksebe anáruživo ju pobozkal. Nora sa knemu prilepila abozky mu srovnakou vášňou opätovala. Keď sa jej zdalo, že sa dusí nielen bozkami, ale aj tým, čo už dlho tak intenzívne ako teraz necítila, pobúchala Igorovi po pleci, snažiac sa vyslobodiť zjeho zovretia. Jej odstrkovanie však Igor so smiechom ignoroval.

– Nemôžem dýchať. Však ma zadusíš, – smiala sa, zaklonila hlavu aočakávala, že ju Igor začne bozkávať na krk. On si však len pošúchal nos ojej krk ajemne ju od seba odstrčil. Prekvapene akáravo naňho zagánila. Igor pokrútil hlavou avytrhol jej topánky zrúk.

– Nehanbíš sa, takto prostred bieleho rána, pohoršovať okoloidúcich, ty malý mravný narušiteľ?

– Ja tu žiadnych bláznov okrem nás nevidím, – zasmiala sa Nora avykročila popri Igorovi.

– No dobre, vráť mi moje topánky. Obujem si ich abudem sa snažiť, aby som sa zmestila do kože, Igorko. Aj keď, som plná na prasknutie... Koža mi je priúzka aja neviem, čo so sebou.

– Viem, ako by si sa mohla zbaviť pocitu plnosti. Pohybom, – Igor vrátil Nore topánky, no ona si ich remienky len nastokla cez prsty rúk, prehodila cez plece apotuteľne sa usmiala.

– Akým? – pritisla sa knemu aznovu ho začala obsypávať bozkami. Rukou sa mu dotkla miest, kde cítila pulzovať život.

– Aha, už viem, – zaškerila sa, – anadšene súhlasím.

– Už som ti hovoril, že... – Igor zastavil, snažiac sa kontrolovať sa, no pohľad na to miesto ho len ubezpečil, že sa ženským rukám dá ťažko odolať.

– Ty si toho dnes narozprával, ale mohol by si čosi aj robiť, – zasmiala sa Nora azložila si topánky zpleca.

– Alebo chceš, aby sme si to nechali na doma? Alebo by sme možno mohli tu... niečo vyparatiť... nájdeme si nejaké dobre zašité miesto, povedzme, vkríkoch alebo medzi domami a...

Igor sa prudko nadýchol ajemne odtisol Noru od seba. Vážne si ju premeral, skĺznuc od hlavy kbosým nohám.

– Ty ma balíš! – vytreštil Igor oči aNora prijala jeho hru.

– To ani nemusím. Ja som tiež zbalená, aj na cestu, tak čo.

– Počkať, počkať, tu niečo nesedí. Už som ti predsa povedal...

– Čo? Čo či si mi povedal? Anezdá sa ti, že veľa hovoríš? Apovedala som ti ja, že stačí menej... alebo málo. Alebo iba jediná veta, ktorú túži počuť každá žena? – spýtala sa Nora azostala mu visieť na perách. Tušila, čo jej chcel povedať, no potrebovala to počuť. Nadvihovala obrvy auprela naňho pohľad. Vypla prsia arukami si prešla po štíhlom boku. Vtmavomodrých šatách, ktoré siahali po lýtka azvýrazňovali jej krivky, sa cítila ako vdruhej koži. Ako dobre, že si neobliekla kostým staroružovej farby, ktorý jej chcela požičať Hana, jej priateľka. Vyzerala vňom mŕtvolne bledá apridával jej desať rokov. Ato teraz, keď má krátko po tridsiatke, vôbec nepotrebovala. Ktorá žena by si dobrovoľne pridávala roky? Žiadnu takú nepoznala.

– Avieš, že som zabudol, čo som ti to vlastne chcel povedať? Asi to nebolo nič dôležité, – uškrnul sa Igor aprstami si prehrabol vgaštanových vlasoch ostrihaných na ježka. Pokrčil vysoké čelo, ktoré sa mu ešte väčšmi zvlnilo, keď sa zahľadel na Noru. Pohol sa aNora povedľa neho cupitala bez toho, aby si obula topánky.

– Okamžite si spomeň, inak... – Nora objala Igora okolo pása atuho ho stisla, – to zteba vytlačím.

Igor sa zasmial aNora sa schúlila vjeho objatí. Zastali aIgor zodvihol Nore bradu prstom. Pozerali sa jeden druhému do očí. Zvážnela, keď videla, ako sa Igorovi zachmúrila tvár.

– Musím ti niečo povedať. Už som si spomenul.

Nore sa zastavil dych. Stlčúcim srdcom čakala, či Igor vysloví, čo toľko túžila počuť, no niektorí chlapi to zo seba nevysúkajú za celý život, ani keď majú viacero partneriek. Tá chvíľa napätého čakania bola pridlhá na to, aby to Nora vydržala. Keď sa jej Igor díval do očí aona cítila, ako sa do nej vpíja, nevydržala to.

– Aj ja ťa milujem, Igor, – zašepkala, akeď chcela opäť priblížiť svoje pery kjeho tvári, pokrútil hlavou.

– Nie, to ja ťa milujem tak, že občas mám pocit, že sa ztoho zbláznim. Milujem ťa viac ako...

Nora mala nutkanie spýtať sa – ako gaštanový jazýček? No namiesto toho sa snažila ten svoj vtisnúť medzi jeho pery. Igor to vzdal akrátko, no vášnivo sa sNorou pobozkal. Oddialil si pery od tých jej achytil jej hlavu do dlaní.

– Chcem sa ťa na niečo dôležité spýtať.

– Na všetko ti odpoviem.

Vzákrute sa objavil trolejbus. Obaja sa otočili vtú stranu. Nora sa pozrela na hodinky, ktoré jej Igor daroval kokrúhlym narodeninám. Milovala hodinky. Čím väčšie, tým lepšie. Vedela, že Igor jej chce spraviť radosť, ale že jej kúpi hodinky oválneho tvaru za štyritisíc, do ktorých sa zahľadela pár týždňov pred narodeninami vpredajni na Obchodnej ulici, to nemala ani vpäte. Spýtala sa síce, koľko kusov majú ači vydržia vsklenenej vitríne, kým si na ne nasporí, no keď ju predavač uistil, že vždy im príde vjednom vzore jediný kus, pochovala nádej, že raz sa na ne bude pozerať na svojej ľavej ruke.

– Prvý ranný, – precedila pomedzi zuby aznovu sa obrátila na Igora, ktorý znej nespustil oči. Len čo zbadala jeho pohľad, pochopila, že to bude niečo veľmi vážne. Pootvorila ústa anapäto čakala, čo povie.

– Vezmeš si ma?

Nora vytreštila naňho oči.

– Igor, to ťa inšpiroval Vlado sAndreou?

– Neodpovedala si mi.

– Igorko, naozaj ťa milujem.

– Ale...

– Zaskočil si ma. To som naozaj nečakala... naozaj nie. Ja neviem... mám strach.

– Nemusíš sa báť. Ochránim ťa. Pred celým svetom. Nora, prosím, skús to so mnou. Askús mi aj veriť. Urobím pre teba všetko. Všetko, čo ti uvidím na očiach, aj keď budeš spať abudeš ich mať zatvorené.

– Ja ti verím. Naozaj ti verím. Aj otom, že sme tu jeden pre druhého, som presvedčená.

Nora zodvihla oči kIgorovi, nomyšlienky popretkávané previnením sa jej zmietali pochybnosťami. Prečo to robí? Prečo ho zneistila? Igor je jednoducho Igor, žiadny Maroš, jej bývalý muž, ktorý jej vzal ilúzie oživote, omanželstve aotom, že nikdy sa nič nekončí. Vybudoval vnej dokonalú priepasť, ktorú roky plnila voda, aby ju mohla preplávať adostať sa na druhý breh. No stále sa jej zdala byť priveľmi studená, aby sa odvážila do nej vojsť. Namočiť nohu, to áno, ale plávať vnej, sa jej zdalo byť riskantné aodvážne.

– Ale...?

– Ty vieš, že by som ťa nevymenila za nič na svete. Milujem ťa.

– To si už povedala, ale? – Igor odhrnul Nore pramienok vlasov zčela apobozkal ju na nos. Nora sa knemu pritisla.

– Au! – zvrieskla, keď šliapla na drobný kamienok sostrými hranami. Zohla sa achytila si nohu.

– Obuj sa, ty trdielko.

Nora si obula topánky amlčky si vložila ruku do jeho dlane. Mlčali, kým neprešli podchodom na Mierovom námestí na zastávku trolejbusu.

– Prečo si nechcela ísť taxíkom?

– Ja neviem. Milujem rána. Brieždenie, vyspevovanie vtáčikov, rozospatých ľudí, ktorí sú naštvaní len preto, že sa museli tak skoro zobudiť apritom... vieš, koľkí by sa radi zobudili, ale už nemôžu?

– Ty máš ale reči, – zasmial sa Igor apostaviac sa za Noru, objal ju tak, že sa celá vňom stratila. Prešľapovala znohy na nohu. Mala ich naliate aopuchnuté. Predstavovala si, že len čo príde domov, hodí sa pod sprchu aIgor jej bude vposteli masírovať prsty jeden po druhom, potom chodidlá aona zaspí ako malé dieťa. Je to muž, ktorý ma určite vždy ochráni, usmiala sa sama pre seba, akeď nastúpili spolu sdvoma ďalšími ranostajmi, sadli si na zadné sedadlá apočúvali cvrlikanie trolejbusu, prišli na ňu driemoty. Boli to sladké pocity, ako keď si poobede ukradnete desať minút pre seba aľahnete si len tak na pár okamihov, ktoré vás osviežia natoľko, že senergiou vydržíte do hlbokej noci. Precitla, keď ju Igor jemne podrmal za plece. Vystúpili, prešli okolo hydrometeorologickej stanice na Kolibe apo pár desiatkach metrov dolu kopcom otvárali bránku do záhrady. Nora sa ako vždy, keď prichádzala kdomu, podvedome zohla, pripravená poškrabkať Hermelína, svojho milovaného baseta, za ušami, len čo sa sbrechotom objaví pri bránke.

– Kde je? Ako to, že nás nevíta.

– Možno tuší, že mu zo svadby nenesieme žiadnu výslužku. Mohli sme mu čosi doniesť, nejakú kostičku, že?

– To je fakt čudné. Že by nás nepočul?

– Určite zase čosi vyhrabáva vzemi.

– Hermelín! Kde si, ty malý paskudník, ako to, že ma nevítaš?

Nora zrýchlila krok. Kým Igor vyšiel pár schodíkmi do domu, ona obišla dom.

– Hermelín, no tak! – vykrikovala, ešte stále spobavením, akoby sa hrali, – ty si sa napajedil, že sme ťa nechali doma samého ateraz sa hráš na urazeného? No tak, vylez, kde si... – Nora stíšila hlas, keď zbadala Hermelín skrúteného do klbka pod obrovským gaštanom. Akoby sa bála, že ho zobudí. Podišla knemu, no len čo sa zohla, ucítila drobné čakany permoníkov, ktoré sa jej zapichávali ostrými hrotmi do temena hlavy. Vnútro jej šlo roztrhnúť.

– Hermelín! – skríkla ahodila sa na kolená. Slzy jej stekali dolu lícami. Obzrela sa za Igorom, keď si uvedomila, že on vošiel do domu predným vchodom.

– Igor! Igor!

Igor otvoril okno zkuchyne, ktoré viedlo do zadnej časti záhrady ana terasu, na ktorej tak často vlete sedávali.

– Nora, čo je? Čo je sHermelínom?

– Hermelín... – rozvzlykala sa azodvihla uplakanú tvár kIgorovi. Igor pribuchol okno avybehol von zdomu. Obehol dom zľavej strany, kde mala Nora každé leto nasadené rajčiaky, kaleráby, cibuľku ahrach. Zastal nad nariekajúcou Norou, akeď sa knej aHermelínovi zohol, neveriacky pokrútil hlavou.

– Nedýcha. Počuješ? On nedýcha... on naozaj nedýcha, – opakovala Nora apritískala si tvár knehybnému telu svojho milovaného psa. Igor ju od Hermelína odtláčal, snažil sa ju zodvihnúť, no ona sa zadúšala plačom apritískala sa kpsovi tak silno, že ju nedokázal od neho odtrhnúť. Nechal ju pár minút apotom ju odviedol do domu. Sadla si do kuchyne. Igor jej uvaril zelený čaj sbroskyňovou príchuťou. Mlčala. Sadol si knej, chytil ju za ruky, no ona si ich zjeho dlaní vyslobodila, upierajúc zrak na obrus smotívom lúčnych kvetov prestretý na stole. Pohľad sústredila na divé maky. Ukazovákom krúžila po obvode červeného kvetu. Prstom prechádzala zjedného na druhý. Slzy si už neutierala. Nemala aké. Igor si všimol, že sa jej sánka brady stále chveje. Pobozkal ju, no ona sa od neho odvrátila. Usúdil, že bude lepšie, ak ju teraz nechá samu.

– Idem sa oň postarať, – povedal azodvihol sa. Nora ho cez okno vkuchyni videla, ako kráča do záhrady. Zdrevárne vybral rýľ, akeď vyšiel až na koniec záhrady, pod druhý obrovský gaštan, ktorý vysadil ešte jej dedo, vymrštilo ju zo stoličky. Vybehla do dlhej predsiene, zktorej viedli všetky dvere do viacerých miestností domu azkabelky vytiahla mobil. Našla si hľadané číslo astlačila na displeji „Zavolaj“.

– Ty bastard mizerný! Otrávil si mi psa! Nevieš, ako sa mi pomstiť za to, že dokážem byť šťastná aj bez teba! Dokedy ma ešte budeš nenávidieť!?

– Haló... Nora? Ty si sa dočista pomiatla. Ja som to nebol! Si fakt blázon! Ozaj, chodíš ešte stále ktomu svojmu psychiatrovi?

– Neklam! Celý život si mi klamal!

– Ja som Hermelína neotrávil! Je mi jedno, za aké monštrum ma považuješ, ale ja psy nezabíjam!

– Čo si mu dal zožrať? Na čo si ho nalákal? Nie, nie, nie! – kričala Nora, – to nemohol urobiť nik iný iba ty! Len ty si toho schopný. Si slaboch, obyčajný slaboch, ktorý si vždy trúfol len na slabšieho. Ale keby sa proti tebe postavil niekto iný...

– Seriem na tvojho psa, aj na teba!

– Maroš, tomu neverím! – Nora si uvedomovala, že pľuje. Sliny jedu sa rozprskávali vo vzduchu. Niektoré urobili oblúk apotom sa roztrieštili na drobulinké kvapôčky. Podvedome si utrela ústa.

– Čomu, že ťa mám na háku? Už dlho pre mňa nič neznamenáš! Vyfúkol som si ťa zhlavy. Si bublina. Nič, len prasknutá bublina. Pripúšťam, dlho mi to trvalo, ale už je stým koniec. Aj ja chcem žiť! Našla si si frajera, našla! Keby jedného! Po mne si mala dvoch!

– Som rozvedená! – Nora až podskočila, zaťala päsť.

– Nadýchni sa, upokoj sa aak chceš, zopakujem ti to znovu. Seriem na teba, tak mi daj pokoj aneotravuj ma!

– Klameš!

– Chceš ma presviedčať, že ťa stále milujem?

– Klameš, že si Hermelína neotrávil.

– Daj sa liečiť. Vždy si mala labilné nervy.

– Zteba, ty... ty...

– No len to zo seba vysyp. Som sviňa, špina, hajzel...

– Bastard! – skríkla Nora.

– Fajn, uľavila si si, ty hysterka. Avieš, že som rád? Konečne ťa počujem kričať. Jediné, čo mi je ľúto, že som toho tvojho bastarda naozaj neotrávil.

– Sviňa! – zrevala Nora avypla mobil. Rozozvučal sa, keď vchádzala do kúpeľne. Pohľadom švihla po volajúcom. Maroš. Jasné, chce jej ešte nabrýzgať. Smiať sa zjej obrovského smútku. Nora pustila silný prúd vody zbatérie umývadla acez slzy sledovala poskakujúce kvapky, ktoré sa jej odrážali zchrbtov rúk. Mobil neustále vyzváňal. Keď zmĺkol, Nora vypla vodu, utrela si ruky oseba astrčila si ho do vrecka. Okamžite sa ozval. Vytiahla ho, vložila si ho do dlane.

– Drž hubu! – zasipela na mobilné číslo, ktoré celkom iste nepatrilo nikomu inému ako jej bývalému mužovi. Na číslo ameno na displeji cez slzy nevidela. Vyzváňanie mobilu ustalo. Rozoznela sa pevná linka. Nora rozmýšľala, či zodvihnúť. Po štvrtom zvonení siahla po telefóne.

– Nora, kde si? Už som sa bála, či sa niečo nestalo. Volala som ti na mobil, ale mi nedvíhaš, – Nora spoznala Hanin hlas až po jej druhej vete. Bola si istá, že začuje Maroša, tak jej pár sekúnd trvalo, kým bola schopná sústrediť sa.

– Prečo mi voláš tak skoro?

– Ja len, či ste už doma. Zabudli sme si na Vladovej svadbe kameru. Nedoniesli ste ju náhodou?

– Hermelína niekto otrávil... kameru má Vlado.

Slúchadlo na chvíľu onemelo.

– Je mŕtvy? To mi je ľúto. Stalo sa mu niečo? Nič si nespomínala, že by ste boli uveterinára... to tak náhle?

– Ty ma nepočúvaš. Hovorím, že ho niekto otrávil.

– To nemyslíš vážne. Ako... ako to vieš?

– Aviem aj kto. Maroš ho zabil, aby sa mi pomstil.

– Nora, prečo si to myslíš? – spýtala sa Hana, Norina priateľka.

– Jasné, že to bol on. Kto iný by prilákal kbránke Hermelína. Môj zlatý psíček, – Nora sa rozplakala, – bol taký dôverčivý. Nikdy na nikoho neštekal. Nepohrýzol. Maroša poznal, nebál sa ho aten bastard mu určite cez plot hodil špongiu prešpikovanú klobáskou alebo slaninou. Určite to urobil. Pamätám si, keď mi pred rokmi hovoril, ako otrávil susedom ratlíka. Učil sa na maturitné skúšky aten psík vraj štekal celé doobedie, keď neboli jeho páni doma. Použil, tuším, polystyrén, natrel ho nejakou údeninou, dovnútra vopchal kus pokazenej klobásy aten ratlík, chudáčik malinký...

– Nora, je mi to naozaj ľúto. Mám prísť? Martin už spí, toho netrápilo, či sa kamera náhodou niekde nestratila. To vraj len ja robím zbytočnú paniku ako typická ženská. Čo povieš, dáme si kávu? Po ceste skočím do toho kiosku spirôžkami na rohu ulice. Aké by si si dala? Orechové alebo tvarohové? Avieš čo, zoberiem obidvoje adám si zabaliť aj lekvárové smakom.

– Nie, Hana. Je tu Igor, chcem byť sním asHermelínom, – Norin hlas znel už pokojne, alesmutne. Hana zafunela do slúchadla.

– Dobre. Ako povieš, Nora. Ale vieš, že som tu pre teba vktorúkoľvek dennú aj nočnú hodinu. Zavolaj aja prídem. Alebo sa stretneme. Nakoniec, môžeš prísť aj ty knám. Čo keby...

– Hanka, som rada, že ťa mám. Ďakujem, že si.

Slúchadlo onemelo. Nora začula Hanin tichý vzlykot.

– Mám ťa rada. Veľmi rada. Avždy, keď ťa počujem plakať, je mi úzko. Nemôžem ti pomôcť, Nora. Nijako. Ja viem, ale rada by som.

– Aj ja ťa mám rada, – povedala Nora aukončila hovor. Odšuchtala sa do kuchyne avložila si hlavu do dlaní. Vmyšlienkach videla Maroša pripútaného na kreslo, zatiaľ čo ona sa týčila nad ním ako bohyňa pomsty aotvorenými dlaňami apäsťami, ako kedysi on ju, kým boli manželia, mlátila po hlave astrieľala mu facky zjednej izdruhej strany. Neuvedomila si, že svojej predstave uverila natoľko, že sa rukami rozháňala tak, že prevrátila šálku so zeleným čajom. Prudko ňou trhlo, no nezodvihla sa po rozbitú šálku. Zostala nepohnute sedieť aočami prechádzala po divých makoch na obruse. Keď vošiel Igor do kuchyne, rukami sa držala operadla stoličky aoči upierala do diaľky.

– Miláčik, taký je život. Psí, – povedal Igor, keď sa otrištvrte hodiny vrátil zkonča záhrady, kde vykopal jamu auložil do nej Hermelína. Na navŕšenú hlinu položil konárik stromu. Nora uprela naňho prekvapený pohľad. Igor sa tváril, že nič nezbadal. Črepiny pozbieral do dlaní ahodil ich do smetného koša. Sadol si kNore.

– Urobil to on, – tvrdošijne si stála za svojím Nora arozhodne pozerala Igorovi do očí.

– Kto čo urobil?

– Maroš otrávil Hermelína.

– Miláčik, prosím ťa, – položil jej ruku na chrbát ruky, no Nora ju prudko odtiahla.

– Som si istá. Také čosi dokáže iba on.

– Prečo by to robil?

– Lebo sa stále nezbavil závislosti odo mňa. Miluje ma. Ale tak choro. Lebo sám je chorý.

– Nora, tvoj bývalý muž sa neozval, ani si nepamätám. Nestará sa do nás. Prestal aj stými jeho výhražnými telefonátmi. Dostal jednu bitku atá mu stačila. Bolo to dosť dávno. Vzdal sa ťa. Naozaj tomu veríš, že by ešte stále nad tebou premýšľal? Ja rozhodne nie. Uvedomil si, že už nič nezmôže anašťastie pochopil ito, že má svoj život.

– Aj ja mám ten svoj, ale stále mi niekto doň zasahuje, – Nora to povedala tak vyčítavo, akoby sa to týkalo každého.

– Aj ja?

Nora si vzdychla anič neodvetila. Odvrátila pohľad od Igora.

– Chceš, aby som odišiel? – Igor sa ju znovu pokúsil chytiť za ruku. Tentoraz ju síce odtiahla, ale už nie tak rýchlo.

Mlčala. Nechtom škrabkala veľký divý mak na obruse, kým sa jej nepodarilo urobiť doň nepatrnú dierku.

– Chceš byť sama?

– Nechcem byť sama. Igor, ja...

Igor ju objal aona si položila hlavu na jeho plece.

– Hermelín... môj Hermelín...

Igor ju hladkal po vlasoch. Keď ucítil, že jej hlava na jeho pleci oťažela, opatrne Noru odniesol do postele astarostlivo ju prikryl ľahkým paplónom.

– Neboj sa, miláčik, to prebolí, – zašepkal jej do ucha. Nora sa pomrvila, zo spánku hlasno zavzlykala aotočila sa tvárou kstene. Igor potichu zatvoril za sebou dvere avobývačke si pustil televízor. Keď sa Nora zobudí, chce, aby bol niekto pri nej. Atým niekým bude on. On, ktorý jej sľúbil, že ju ochráni pred všetkým apred každým.

* * *

Náplasťou na obrovský smútok za Hermelínom sa stane pre Noru Igorov maltézáčik Leonko. Asučka Moira, dvojča Hermelína, zktorej sa teraz už vspoločnej domácnosti bude od svadby tešiť nielen Vlado, jej skvelý priateľ od detstva, ale aj jeho čerstvá mladomanželka Andrea. Opár mesiacov knim pribudne chlapček alebo dievčatko arodinná idylka je dokonalá, pomyslela si Nora. Andrea docielila svoje. Vytrvalo presviedčala Vlada, že je preňho tá pravá, aj keď Vlado sa stále tváril, že nechápe. Nora nevedela, prečo sa jej Vlado, skvelý sochár aešte lepší človek, nikdy nepriznal, čo sa medzi nimi ešte prednedávnom stalo. Ba si myslela, že vzťah medzi jej priateľom akolegyňou zpráce, stou, sktorou ho vlastne ona zoznámila, nebude mať dlhú životnosť. Cítila to napätie, ktoré sa niekedy dalo medzi nimi krájať. Tušila, že Andrea poťahuje nitky, že vždy docieli, čo si zaumieni aVlado bol jej cieľová stanica. Túžila po ňom, snažila sa, aby ju miloval, no on bol vprejavoch vždy skúpy. Nora tušila, že nie je do Andrey tak veľmi zamilovaný, že ju síce má rád, no necíti chvenie vnútri, keď ju vidí alebo počuje. Atak Andrea ťahala za nitky aVlado sa neraz správal, ani si to neuvedomujúc, ako marioneta. Keď Nora naňho dupla, aby jej ako svojej dôverníčke prezradil, čo je sním, prečo nie je schopný Andreu milovať, keď ona sa mu oddáva celá abezo zvyšku, pozrel sa na ňu tak smutne, ako to robil jej baset. Po dlhom váhaní jej prezradil, že miluje inú ženu, ale tá je preňho nedosiahnuteľná. Nora si to vysvetlila po svojom, keď mu na otázku, či je tá žena vydatá, len naznačil pritakanie. Nebolo to ani áno, ani nie. Ale to bolo pred rokmi. Viac sa ho na to nepýtala. Ak bude chcieť, sám jej to povie. Apostupom času si na Andreu zvykal. Začal sa sňou smiať anebýval tak často zadumaný. Napokon, prečo nie? Andrea, mladá žena krv amlieko, za ktorou sa muži otáčali, ak už pre nič iné, pre jej veľké prsia rozhodne áno, nebola zlá. Keď jej Nora radila, aby na Vlada netlačila, že to vyvolá, opačný účinok, Andrea si dala poradiť. Načas sa rozumne stiahla priznávajúc, že asi veľmi tlačila na pílu.

– Ale keď ja ho tak veľmi chcem. Je to muž, za akého by som dýchala do skonania sveta, – nedala si Andrea povedať.

Nakoniec sa všetko vykryštalizovalo inak. Pravdepodobne naschvál abez dohody sVladom vysadila antikoncepciu aotehotnela hneď na prvý raz, ako sa Nore zdôverila. Keď sa to Vlado dozvedel, najprv pevne zovrel pery, no nakoniec sa ako správny chlap usmial, objal Andreu okolo pliec apovedal jej:

– Nenarodí sa dieťa len tebe, ale aj mne. My čakáme dieťa, nie ty. Andrea sa šla vtedy pominúť od radosti. Vlado osobáši nehovoril, no keď sa ho Andrea spýtala, či by nebolo dobré, aby dieťa malo jeho meno, pritakal. Nore vtedy povedal len toľko, že síce mu nie je súdená veľká láska, ktorú nikdy nezažil, ale to, že bude otcom, je niečo, čo je asi oveľa dôležitejšie. Nora tušila, že Andreu ešte nemiluje, no uspokojila sa stým, že ju má rád. Napokon, neskončili sa mnohé manželstvá, ktoré sa uzatvárali zveľkej lásky fiaskom? Aj ona sa vydávala za Maroša vobrovskej zamilovanosti. Ľúbila ho ako nikoho predtým. Ačo teraz, napadlo jej. Miluje Igora väčšmi ako Maroša alebo je to čosi celkom iné, čo sa nedá porovnávať? Je to kvalitatívne iný vzťah. Bože, veď to je hrozné, aký termín vduchu použila. Kvalitatívne, akoby šlo onejaký tovar. Jedno však vie celkom iste. Je opár rokov staršia aoniečo skúsenejšia. Už sa do sobáša neženie ako vtedy, keď mala krátko po dvadsiatke.

– Urobím ti citronádu, – nespýtal sa, skôr skonštatoval Igor zkuchyne. Nora ho vnímala už len na pol ucha. Osprchovaná, oblečená vletnej pyžame, ležala na chrbte asprivretými očami si premietala uplynulé minúty. Keď prišli sIgorom do domu, vykopla topánky kstropu ahnala sa do kúpeľne spokrikom, ja idem prvá! Len čo do nej vošla azobliekla sa, ešte nestihnúc ani spustiť sprchu, otvoril Igor dvere anahý ju nasledoval do vane.

„Obaja sme prví,“ precedil pomedzi zuby, akeď sa zružice sprchy spustil príjemne vlažný dážď, ovinula si ruky okolo jeho šije, mierne sa podvihla na špičky apootvorila ústa. Igor jej do nich vkĺzol jazykom. Rukami jej hladil chrbát. Chytil ju za zadok ajemne jej ho stláčal. Ucítila ho najprv na bruchu, potom, keď si Igor čupol, aby si Noru podvihol, slastne zastonala. Vkĺzol do nej, pritláčajúc ju chrbtom ostenu anežne sa vnej pohojdával. Vedela, že ju pozoruje, no oči si nechala zatvorené. Otočil si ju chrbtom aona sa rukami oprela okachličky na stene. Jednou rukou ju chytil okolo pása, tou druhou si ju pridržiaval, aby sa nešmykla. Jej vzdychy splývali so šplechotom prúdiacej vody, akeď Igor prudko zastonal, aj vnej vybuchla láva rozkoše. Do postele ju odniesol po tom, ako jej vybozkával celé telo. Mlčky, bez jediného slova ju zodvihol na ruky aešte mokrú ju nežne položil na posteľ. Chvíľu ležali nahí, sprstami poprepletanými do košíčkov. Igor pobozkal Noru na sluchy avstal.

– Láska, obleč si pyžamko, aby si neprechladla.

Nora sa lenivo pretiahla, zapriadla ako mačka, usmiala sa na Igora apomyslela si, že sa okrem babičky nikto nikdy oňu tak nestaral. Zo skrinky vytiahla sivé pyžamo sružovými srdiečkami atučným medvedíkom smašličkami za ušami. Cítila sa ako dieťa. Ako dieťa starostlivého rodiča. Uprela pohľad na Igora, ktorý už vspodnej bielizni zapol rádio sjemnými melódiami, pri ktorých sa im bude dobre usínať. Nora si ľahla do druhej postele, do tej, ktorá nebola mokrá od ich tiel anatiahla kIgorovi ruku. Ten vyšiel von do kuchyne.

– Prosím si citronádu. Ale len do polovice pohára.

Igor niečo zamrmlal zkuchyne, akeď sa pri nej objavil sdvoma pohármi vruke, štrngli si. Zasmiali sa, vypili obsah pohárov na dúšok, akeď si Igor ľahol kNore tak, že sa dotýkali telami, obaja privreli oči. Nore chvíľu trvalo, kým sa jej podarilo prepadnúť sa do sladkých driemot, zktorých by sa poľahky prehupla do tvrdého spánku. Začula Igorovo pravidelné odfukovanie. Ten sa má. Ten zaspí vmihu sekundy, pomyslela si. Jej zatiaľ zapĺňali myseľ obrazy uplynulého večera anoci. Bola to skvelá svadba. Veselá amilá. Stačí dvadsať ľudí aje jedno, či jete pravého lososa, alebo chlieb smasťouacibuľou, keď sa ocitnete vpríjemnej spoločnosti priateľov, rodiny aznámych, kde nechýba smiech apohoda. Vladovi svadba vyšla. Andrea ju zorganizovala do poslednej bodky. On mal na starosti len vyskúšať akúpiť si nový oblek, ostatné nechal na ňu.Vyžívala sa vprípravách ako kedysi Nora, keď si brala Maroša. Na rozdiel od Vlada aAndrey mali dvakrát toľko ľudí. Neuplynuli tri roky avšetko bolo minulosťou. Nora dúfala, že Vladovi sa nič podobné nestane. To rozhodne nie. Zvykne si na Andreu, aj keď ju bral vždy viac ako priateľku. Anie je vari dôležité, aby manželia boli predovšetkým priateľmi, aby si bezmedzne dôverovali, aby... čo aby Nora nedomyslela. Prepadávala sa do hlbín spánku. Vmysli sa jej odvíjal film, vktorom tancovala ako lesná víla prostred rozkvitnutej lúky posiatej divými makmi, margarétami, nezábudkami astračími nôžkami. Jemne sa dotýkala nohami, na ktorých mala obuté baletné piškóty zeme, odrážala sa od nej avznášala sa poľahky ako vánok. Počula jemné melódie, ktoré odrazu preťali ostré zvuky. Prudko sa posadila na posteli. Igor vedľa nej jemne pochrapkával. Na čelo mu vystúpili kropaje potu. Spíš ako zarezaný, pomyslela si Nora ana okamih jej napadlo, či naozaj čosi počula, alebo to bol len výplod jej fantázie. Zvonenie pevnej linky neustalo.

– Stavím sa, že keď sa ktebe postavím, prestaneš vyziapovať, – zamrmlala aneochotne sa pozviechala zpostele. Hlavu mala ťažkú anohami ledva prepletala. Vyšla von zizby avošla do chodby. Zodvihla slúchadlo, ešte stále sprivretými očami, ktoré predpokladala, že keď zodvihne, bude hluché.

– Nora? – ozvalo sa vslúchadle. Nora zvraštila obrvy. Akoby neverila tomu, čo počuje. Koho počuje. Roztvorila oči dokorán. Celkom precitla. Nemohla driemať ani dvadsať minút, pomyslela si, keď šibla pohľadom na stenu. Nad vchodom do kuchyne boli zavesené hodiny, ktoré kúpila ešte jej stará mama.

– Mama?

– Áno, zlatko, tu je mama.

Nora sa nahrbila anáhle pocítila nevoľnosť. Žalúdok sa jej stočil akoby do klbka, do bolestivej hrče, ktorá narážala do stien.

– Čo je? Čo sa stalo?

– Čo by sa malo stať?

– Dohodli sme sa predsa, že mi už nikdy nebudeš volať. Nechcem ťa ani vidieť, ani počuť.

– Nepočujem ťa dobre, tak budem hovoriť len krátko. Aj tebe to vslúchadle tak štrkoce? Haló, počuješ ma?

– Nechcem ťa počúvať.

– To nič, zlatko. Chápem ťa. Ale musíš pochopiť aj ty mňa. Keby som nemusela, nevolám ti. Ale potrebujem peniaze. Súrne.

– Ale ja žiadne nemám, – Nora sa zaprela oboma nohami do zeme. Ucítila chlad. Mám ploché nohy, či čo? – napadlo jej, keď jej zimomriavky prebehli od päty až ktemenu hlavy. Hľadela na svoje nohy, ktoré akoby únavou stratili klenbu. Na celej ploche chodidla ju chladili.

– Tak si budeš musieť nejaké zohnať.

– Ja? – Nora si predstavila mamu, ako si nervózne krúti ryšavé vlasy okolo prostredníka na ľavej ruke.

– Ty.

– Aprečo? – tentoraz si vybavila aj jej úsmev, ktorý dokázal mať toľko vyjadrení.

– Lebo chcem, aby si ma vyplatila zdomu, zlatko. Je to jednoduché.

– Nehovor mi zlatko!

– Aako ti mám hovoriť? Spomínam si, ako si zúrila, keď som ťa oslovovala dcérenka.

– Ja nie som tvoja... dobre, dobre... nebudeme sa hádať pre hlúposti. Povedz, čo chceš, – Nora strácala trpezlivosť. Zhlavy jej vymizli predstavy omilovaní sIgorom. Striedali sa jej vnej len obrazy Hermelína, ležiaceho na zemi, amatky, na ktorú nechcela, no stále musela myslieť. Vždy jej ztoho bolo ťažko. Asmutno.

– Už som ti to povedala, dcérenka... prepáč, Nora. Chcem prachy!

– Aja som už povedala, že žiadne nemám.

– Čo si si myslela, že to nechám len tak? Všetci ste sa na mňa vykašľali. Celý život som niekde na okraji. Ale ja chcem začať konečne žiť. Mám na to právo. Aty mi teraz vycáluješ peniaze, ktoré mi patria za dom, záhradu apozemky... dohodneme sa na pár miliónoch mimosúdnou cestou alebo sa budeme ťahať po súdoch. Ak máš peniaze na fiškálov, ja nedbám. Ale už dopredu ti hovorím, že...

Nora chcela zavesiť slúchadlo.

– Mama, ja...

– Ja, ja, ja! Stále len ty. Milan sa na mňa vykašľal. Môj najlepší milenec. Nikdy som lepšieho nemala. Aprečo to urobil? Kvôli tebe! Ty si tomu na vine. Vraj sa do teba zamiloval, keď tu so mnou býval.

– Býval so mnou. Dovtedy, kým nevyšlo na povrch, že vy dvaja ste to na mňa hrali. Ešte dnes mi je ztoho zle. Matka adcéra mali jedného milenca. Lenže zatiaľ čo ja som to netušila, ty si mi ho strčila do postele.

– Ja? To bol jeho nápad! Keď zistil, že môžeme prísť kdomu...

– Prestaň! Daj mi pokoj!

– Akoby on dokázal milovať niekoho iného ako seba, – pokračovala matka, akoby Noru nepočula.

– Nechal ma, aj zbytu ma vyšmaril. Predal garsónku anašiel si ženskú vnejakej zastrčenej riti. To by si neverila. Na inzerát! Verila by si tomu? Apritom som robila všetko, čo chcel. On to celé vymyslel. Myslíš, že ja by som...

– Už dosť! Všetko je minulosť. Nezaujíma ma ani Milan, ani ty. Daj mi, prosím ťa, pokoj, – Nora stíšila hlas. Odrazu sa cítila vyprahnutá ana smrť unavená. Nie, toto dnes už riešiť nedokáže. Už je toho na ňu priveľa.

– Dám ti, dcérenka, dám, ale až keď mi navalíš prachy. Tak čo, kedy sa stretneme. Kedy mám prísť?

– Mama, ja neviem. Ja teraz naozaj neviem. Musím si to premyslieť, – povedala Nora aodrazu sa jej veľmi chcelo spať. Vliezť do postele, prehodiť si cez hlavu paplón azhasnúť. Vedela, že smatkou sa kvôli domu po starkých musí raz vyrovnať, ale nie dnes. Anie teraz.

– Otom nemáš čo premýšľať.

– Ale ja sa musím poradiť.

– Ským?

– To je jedno, mama. To nie je tvoj problém.

– Ty budeš mať problém aporiadne veľký, ak sa spolu okamžite nedohodneme.

– Ale ja potrebujem čas.

– Čas už prešiel. Ohodinu som uteba. Teda useba. Musíš uznať, že som slušná. Ohlásila som sa na návštevu ksebe domov vopred.

– Ja...

– Ja, ja, ja, – matka sarkasticky zaškriekala do slúchadla, – teraz bude reč iba omne! Aomojich prachoch! Dúfam, že si mi rozumela.

Nora pritakala, aj keď ju matka nemohla vidieť. Sadla si na dlažbu aprivrela oči.

– Nič nepočujem.

– Áno, mama. Anemohla by si prísť inokedy? Potrebujem sa poriadne vyspať. Vieš, my sme dnes prišli zo svadby a...

– Ty si sa vydala?

– Ja nie...

– Áno.

– Milujem ťa, Nora.

– Ja viem, Igor, ja ťa tiež ľúbim.