Hana Hanus

Zabiť matku

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Hana Hanus, 2019
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2019
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2019
Layout © Marta Blehová, 2019
806. publikácia
1. vydanie

ISBN 978-80-569-0467-1 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0468-8 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0469-5 (ePub)

0. Všetko ide akosi hladko

„Nevyriešilo by sa všetko tým, ak by sme mohli zabiť naše matky?“ pýtam sa pána Baruza. Ležím na pohovke zahľadená na tmavú kožu posiatu drobnými jazvami, ktorá mi obopína holennú kosť. Denné svetlo na nej zvýrazňuje mastný film z telového krému. Zatiaľ sa zdá, že všetko ide hladko.

„Áno, ale len na chvíľu,“ hovorí pán Baruz. Posadím sa, chodidlá mi spočinú na mäkkom koberci pred pohovkou.

„Tak to sme v peknej piči,“ obrátim sa k nemu. Sedí v kresle pri konci pohovky, kde mám naskladané vankúše pod hlavu. Pohýbem palcami na nohách a cítim pod nimi jemné bodanie neviditeľných omrviniek.

Baruz nadhodí, či by som nezvážila možnosť, že úkladná vražda rodiča nemusí byť jediné východisko ako sa dostať z ťažkostí. Palce na nohách výstražne nadvihnem.

„Ste zbabelec a navyše tu máte neporiadok.“

„Všetko je na svojom mieste.“ V Baruzovom hlase začujem náznak únavy, pocítim nad ním prevahu. Rozhovor mu očividne nevonia.

„Na koberci máte bordel. Celý čas ma tu pichajú omrvinky, ale nemôžete ich vidieť, lebo si šúchate oči a nemôžete cítiť ich bodanie, lebo chodíte obutý,“ hovorím zvýšeným hlasom.

„Mám sa kvôli vám začať vyzúvať? Prečo sa neobujete vy?“ Baruzov úsmev ma zneistí, mám chuť vyplaziť jazyk.

„Prečo by som mala? Nohy mi nepáchnu, a ak by som sa obula, zašpinila by som vám pohovku.“

„Budem radšej mlčať, možno tak skôr na niečo prídeme,“ povie Baruz a odmlčí sa.

1. Gepardy sú väčšie svine ako hady

Odchádzala som na Ostrov. Mama mi pred odletom darovala malé kožené puzdro. Obe sme vedeli, čo v ňom je, ale žiadna z nás sa neodvážila obsah puzdra pomenovať nahlas.

„Dávaj na to pozor,“ povedala mi v detskej izbe. Puzdro som rýchlo zasunula na dno otvoreného kufra medzi uteráky a rýchloobväzy.

Čosi s jemným šuchotom spadlo, izba náhle potemnela. Ešte pred malou chvíľou prenikalo cez žalúzie svetlo, no teraz boli stiahnuté. Mama stála uprostred izby vedľa kufra, za celý čas sa nepohla. Prstami som roztiahla žalúzie. Vonku bolo sivo, lialo a ulice zaplavovala prívalová voda. Po slnečnom dni nebolo ani stopy.

„Asi sú pokazené,“ zaťahala som za šnúrku pri okennom ráme. „Kedy začalo pršať?“

„Dávaj pozor, aby si to nezlomila,“ pokračovala mama, akoby ma nepočula. „Dávaj pozor aj na puzdro, aby si ho nestratila. Dávaj pozor, aby ti puzdro, ani jeho obsah neukradli.“

Mama sa zohla ku kufru a kostnatou dlaňou prešla po najvrchnejšom uteráku, akoby ho chcela vyrovnať alebo z neho zmiesť drobné čiastočky prachu. Konce uteráka však boli také našponované, že neviditeľné častice prachu sa na ňom mohli odrážať ako na trampolíne. Neodrážali sa, lebo tam žiadne neboli.

„Hovoríš, akoby si mi dávala atómovú bombu,“ snažila som sa smiechom zahnať stiesnený pocit. Za oknami sa ozval rachot. Voda už dosahovala na úroveň druhých poschodí okolitých panelákov. Nejakí zúfalci sa usilovali dostať do bezpečia svojich domovov. S nákupnými taškami krížom cez prsia kraulovali proti prúdu a voda im z nich odplavovala rožky aj peňaženky. Domov si nevyberieš, napadlo mi a po očku som pozrela na mamu. Chcela som otvoriť okno a zakričať na ľudí, aby sa radšej nechali unášať. Možno by ich prúd priviedol domov dlhšími, no menej drastickými cestami.

„Vieš, čo si o obsahu puzdra myslím. Začiatky bývajú ťažké, ale ty to môžeš ešte prekonať,“ povedala mama. Nešťastníkov za oknami som ponechala ich osudu.

„Sľúb, že si budeš dávať pozor,“ podišla ku mne.

„Neboj sa, mami.“

„Bojím sa,“ vzlykla.

„Neboj sa, lebo sa začnem báť aj ja.“ Objali sme sa. Kútikom oka som nazrela cez škáru medzi žalúziami. Detské ihrisko pred naším panelákom zmizlo, ale dážď sa zmiernil a voda prestala stúpať. Nebolo vidno žiadneho z plavcov, len na mieste, kde kedysi býval plot škôlky, plávali na hladine kusy šatstva. Mamu som objala silnejšie.

Stáli sme v mojej detskej izbe a v objatí hľadali bezpečie. Čím dlhšie sme sa objímali, tým viac nás premkýnal strach a tým viac sme sa báli pustiť. Bola som rada, že nie som vonku, priestor mimo ohraničenia štyrmi stenami izby bol pre mňa synonymom nebezpečenstva. S mamou sme boli jedno.

Na mamine slová som si spomenula týždeň od svojho príchodu na Ostrov.

Je hlboká noc. Cítim, ako Santi kĺže perami nižšie a nižšie. Nadvihnem sa na lakťoch a aj v šere vidím, ako mi okolo pupku vyrašil čierny, pevný, krátky mach. Ak by mal mach koreň, nachádzal by sa určite v priehlbine, ktorá mi pripomenula traumatické oddelenie sa od matky.

V okamihu môjho narodenia som začala hľadať pocit bezpečia, pripravilo ma oň rytmické a bolestné sťahovanie stien maternice, ktoré ma vypudilo cez slizký tunel do neznáma. Najprv sa zdalo, že som ho našla. Prisala som sa na čosi hebké a mäkké, plné mlieka. Jemná dlaň ma pri tom hladkala po hlavičke a ja som sa zadúšala od rozkoše. Odrazu opäť tma. Nejaké iné, drsnejšie dlane ma násilne vzali od zdroja mojej jedinej slasti. Zrevala som, až popraskali stehy na lone mojej matky a revala som dovtedy, kým som sa opäť neprisala. Vždy to trvalo veľmi krátko. Snažila som sa kričať hlasnejšie, aby pochopili, že tu nejde len o hlad, ale o bytostnú potrebu zachrániť sa pred chaosom, ktorý ma obklopil. Dva dni od môjho vypudenia som o prsník prišla úplne. Domotali to, ako potom ešte mnohokrát. Mame sa vraj tvorilo málo mlieka a ja som podľa sestričiek plakala preto, lebo ma nedokázala nasýtiť. Len potom som začala revať tak, že ma s mamou radšej predčasne poslali z nemocnice domov.

V staršom veku som si zvykla napúšťať vaňu a schúlená do klbka som sa ponárala do teplej vody. Nebola plodová, po chvíli som sa začala dusiť. Občas som sa dusila aj ohňom z cigarety, ale pre znovuobjavený príjemný pocit satia som túto malú prekážku dokázala úspešne prekonať. Časom sa pravidelnosť premenila na náruživosť.

Zaťahám za mach, no vyšmykne sa mi z prstov a posúva sa o čosi nižšie. Moje lono teraz celé zarastá. Napínam nohy, v dlani zvieram kus plachty. Santi ma začína štekliť. Zdesenie mi na chvíľu dovoľuje zabudnúť na jeho mikróbmi posiaty jazyk. Chodidlom sa zapriem o matrac. Santi ma šteklí rýchlejšie.

„Santi,“ zaprotestujem. Môj hlas ho však skôr povzbudzuje. Kus plachty mi vlhne v dlani, zadržiavam dych a snažím sa nepohnúť ani o milimeter. Po niekoľkých dlhých sekundách, počas ktorých som sa takmer zadusila, pri prvom prísune kyslíka od úľavy zastonám. Šteklenie ešte viac zosilnie. Čím rýchlejšie ma Santi šteklí, tým viac kvílim a tým viac ma šteklí. V panike sa posadím, v tme mu nájdem tvár a vsúvam jazyk do jeho úst. V tej chvíli neriešim, že prehĺtam vlastné mikróby.

„Začiatky bývajú jednoducho ťažké,“ vravím mu s ústami plnými slín. Nemám ich kam vypľuť. Santi na mňa nechápavo hľadí.

„Preboha, si panna?“

„Preboha, nie!“ S nevôľou prehĺtam sliny.

„Máš nejakú traumu?“

„Nie, ale okolo sexu je priveľa otravných záležitostí. Množia sa baktérie, chlpy sa lepia od potu a slín a zdarný koniec celého procesu nie je napriek tomu zaručený. Masturbáciu považujem za oveľa jednoduchšiu cestu k rozkoši.“

„Milovanie si práve nazvala procesom,“ zvolá Santi naoko pohoršene. S galantným úklonom mi pobozká hánky.

„Dovoľ, aby som ti ukázal, že sa mýliš.“

Snaží sa a ja, premožená Santiho gavalierskym gestom, sa snažím zabudnúť na ťažké začiatky aj na mikróby. Priráža rýchlo a tvrdo, až mi ich v jednom momente všetky vyrazí z hlavy a zostáva v nej prázdno. Tomu sa hovorí zdarný koniec.

Na Ostrove som bola už niekoľko týždňov a Santiho jazyk v mojom lone prestal štekliť. V jedno popoludnie, keď bola väčšina zamestnancov na šichte, som za zamknutými dverami svojej chatky vylovila z kufra kožené puzdro od mamy.

V okolí je ticho, pradie len chladnička. Obsah puzdra opatrne zvieram medzi palcom a ukazovákom a otáčam na dennom svetle. Nechtiac naň dýchnem a sklíčka sa rosia. Červené rámy mi pripomínajú menštruačnú krv. Premýšľam, či mama zámerne vybrala farbu, ktorá symbolizuje počiatok uvedomovania si vlastnej ženskosti.

Moje úvahy prerušia nejaké zvuky spoza dverí. Po špičkách prejdem k oknu, dve srnky sa pasú na trávnatej ploche blízko chatiek. Sú zvyknuté na ľudí, na rozdiel odo mňa sa ich neboja.

S odhodlaním prejdem k veľkému zrkadlu na dverách skrine a nasadím si dioptrické okuliare. Z ostrých kontúr mojej tváre sa mi zatočí hlava. V očiach mám stále aj kontaktné šošovky, ktoré si každé ráno vkladám do očí.

Obzerám si obočie vytvarované do striešky, ktoré vytŕča z rámu a všimnem si jeden chĺpok, potreboval by vytrhnúť. Už sa otáčam na päte s úmyslom ísť po pinzetu do kúpeľne, ale pred zrkadlom ma zadrží stupňujúci sa tlak na nose a za ušami. V snahe zmierniť ho, trhnem kútikmi úst. Nepomáha. Prst vsuniem do jednej nosnej dierky a nechtom zaryjem do sliznice na vnútornej kosti. Jemne zabolí, tlak okuliarov povoľuje. Povzbudená úspechom pootvorím pery, napnem jazyk a vystrelím ním von. Strhnem sa od bolesti aj ľaku. Niekto klope. Počujem Santiho hlas, skúša kľučku. Rýchlo sa upravím.

„Uvarím ti obed,“ v chvate hovorím Santimu medzi dverami. Santi vie, že neviem variť a tajne dúfam, že návrh venovať sa kulinárskym dobrodružstvám ho odrovná natoľko, že prehliadne moje rozpaky.

„Cez okno som videl, ako robíš pred zrkadlom nejaké grimasy. Si v poriadku?“ skúma moju tvár.

„To sú také protivráskové cvičenia,“ mávnem rukou a vykročím do kuchyne. Z poličky rozrušene vyberiem balík toastového chleba. Na jeden krajec naukladám hrubé plátky masla, ementálu a jeden šalátový list, všetko zalejem kečupom a preložím druhým krajcom.

„Dala si tam priveľa masla.“ Santi ma neisto sleduje.

„Maslo je zdravé.“ Tanier položím pred neho.

„Nie v takom množstve.“ Zahryzne do sendviču a vytlačí z neho trochu kečupu. Končí na bielom obruse.

„Si chudý, mal by si pribrať.“ Prstom rozmažem krvavú machuľu na obruse a ochutnám ju. Nechutí ako moja krv, ktorú som kedysi oblizla z použitej menštruačnej vložky v snahe zistiť na vlastnom jazyku, čo za tajomstvá skrýva moje vnútro.

„Nepáčim sa ti?“ Santi prestane prežúvať a spýtavo na mňa hľadí.

Santi bol predátor z Latinskej Ameriky, zapáčil sa mi hneď, ako som ho uvidela. Pri chôdzi sa mu vlnili boky a nohy kládol ladne pred seba. Z ničoho nič vždy na chvíľu zastal, obzeral sa naľavo, napravo, prižmúril oči, akoby hľadal nejakú korisť, na ktorú môže zaútočiť, a keď zazrel mňa, elegantne pricupital a predstavil sa s jemným úklonom. Mal všetky predpoklady, aby ma zbavil ťažkostí s procesom, ktorý iných uspokojoval. Nepátrala som, akú hudbu, knihy či filmy má rád, či verí v boha a v akého, či za neho, nebodaj, nepovažuje sám seba a aké hlboké dokážu byť jeho city. Časom som zistila, že počúva Beatles, má rád filmy Stanleyho Kubricka a boha vidí skôr v oblakoch ako v sebe. Začalo mi záležať na tom, či sú Santiho city ku mne hlbšie ako prepadlisko v matraci, ktoré doň vyhĺbili naše telá.

Nadvihnem tanier a obrus jedným ťahom stiahnem dolu.

„Kedy prídeš dnes večer?“ pýta sa s plnými ústami.

„Neviem, či prídem. Ráno vstávam pred svitaním, chceme stihnúť prvý trajekt.“ Pokrčený obrus hodím do koša na špinavú bielizeň.

„Prečo musíš upratovať teraz?“

„Znervózňovalo by ma to.“

„Budeš mi chýbať. Prečo vlastne musíš ísť do Kanady?“

Aby som sa konečne vyspala. Na horizonte Ostrovných nocí so Santim bolo zreteľne vidno krátky rez. Každý večer sme sa jeden druhému vrhali do náruče a ako plynuli hodiny, naša vášeň sa v odtieňoch černe menila na smútok. Ráno, keď vychádzalo slnko, vyčerpaní sme plakali. Čím bližšie bol čas môjho odchodu z Ostrova, tým sa rez zväčšoval a my sme vedeli, že príde deň, keď všetko pohltí a zostanú nám len matné spomienky. Nechceli sme premrhať ani jednu noc spánkom.

„Ber to z lepšej stránky, zajtra si budeš môcť dať normálny obed v reštaurácii.“

„Tvoj sendvič je super.“

„Veď je v ňom priveľa masla.“

„Vravela si, že maslo je zdravé.“ Santi odsunie tanier a dotkne sa odtlačku na mojom nose.

„Čo je to?“ Prstom prechádza od koreňa nosa k perám.

„Nezamkla som.“ Snažím sa zmeniť tému.

„Všetci sú teraz na šichte.“

Keď mi v izbe vyzliekal tričko, zazrela som, ako cez okraj stola presahuje kúsok puzdra. Nedbanlivo z neho vytŕčala červená obrúčka.

Z dvadsaťštyrihodinového spánku vo vancouverskej hotelovej izbe precitnem až pod ťažobou mohutného hada, ktorý mi visí z pliec. Stojíme na námestí, okolo nás prechádzajú davy turistov. Fakír s prúteným košíkom ma uisťuje, že had mi neublíži. Plaza omamujú teplé lúče slnka a čosi, čo neviem identifikovať. Hadovi opatrne siahnem na kožu a nahmatám stigmu. Vyzerá, že môj dotyk ho nevyrušuje. Odvážim sa nadvihnúť mu tvár. Zasipí, ale neútočí. Proti mýtu v Starom zákone hady prestali bojovať už dávno, chýbal im dar výrečnosti. Strach z hadov sa však do ľudských myslí zakorenil tradovaním z generácie na generáciu tak hlboko, že za svoj ho prijímali aj ateisti.

Ustráchane hľadím hadovi do očí. Napína telo a pomaly sa približuje k mojej tvári. Skúmavo si ma obzerá malými očkami, špičku jazyka vystrčí von. Prestávam sa báť. Až na rozoklaný jazyk mi pripomína starého známeho. Had sa mi jazykom dotkne špičky nosa a nosné dierky jemne zovrie rozdvojenými koncami jazyka, akoby mi chcel pomôcť vysmrkať sa. Porozumeli sme si.

„Pozri sa do objektívu,“ zakričí moja priateľka Marína. Nestihnem zaprotestovať, počujem cvaknutie fotoaparátu. Had vystrelí k mojim očiam a posledné, čo zazriem, je lesk dvoch ostrých zubov v jeho ústach.

„Oslepla som,“ zrevem na celé námestie tak, že narúšam statiku okolitých budov, steny praskajú. Na okamih vo mne skrsne nádej, že stále spím a všetko sa mi len sníva. Vzápätí prichádza trpké poznanie, že ak by išlo len o nočnú moru, určite precitnem ešte pred vyústením do tragédie, ktorú som šípila od svojich štyroch rokov.

S hadom na pleciach sa v panike tackám po námestí a narážam do turistov. Marína aj fakír sú mi v pätách, snažia sa ma upokojiť.

„Som slepá, teraz už naozaj nič nevidím,“ nepríčetne vrieskam. Spomeniem si na okuliare v puzdre od mamy, ktoré mi už budú na nič a rev zosilnie. Zastaví ma až pevný stisk.

„Do riti, nech prestane, odplaší mi všetkých zákazníkov,“ počujem vrieskajúceho fakíra. Hada mi jedným ťahom sníma z pliec a od Maríny pýta peniaze.

„Fotila sa s ním, tak nech platí,“ vykrikuje. Zveziem sa na zem a neveriacky krútim hlavou nad tým, ako ma mohol oslepiť práve had, ktorému som verila. Od detstva som si myslela, že ak naozaj raz oslepnem, dôjde k tomu po mojom vlastnom rozhodnutí.

Marína ma jemne chytí pod pazuchu a donúti postaviť sa. Netuším, kam kráčame, len podľa ruchu rozpoznávam, že vchádzame do nejakej kaviarne.

„Objednám víno, potrebujeme ho obe,“ vzdychne si Marína. Počujem, ako pýta od čašníka vínnu kartu. Marína sa vo vínach nikdy nevyznala. Aj na Univerzite sme sa spoznali tak, že po spoločnej prednáške sme išli do krčmy a Marína, tváriac sa ako znalec vín, objednala fľašu sudového.

„Počkaj, daj sem tú kartu,“ inštinktívne zaprotestujem a vytrhnem jej ju z ruky. V tej chvíli si uvedomím, že dlane z očí som konečne zložila a v ponuke vidím obľúbený Pinot Blanc.

Santiho som chcela po návrate z Vancouveru na Ostrov prekvapiť a vošla som k nemu bez zaklopania. Na plachte, do ktorej sa vpíjal náš pot, ležala cudzia žena. Oči mala pokojné a rozkrok vyholený. Santi práve vychádzal z kúpeľne. Zaplesla som dvere.

„Aj svoje srdce,“ povedala som mu večer. Prišiel za mnou s kyticou lúčnych kvetov a s previnilým výrazom opakoval, že išlo len o sex.

Santi bol pružný a nepokojný ako gepard, nedokázal zostať pri jednej samičke. Závan akéhokoľvek lona ho nútil k akcii.

„Vieš, že gepard zvykne prenasledovať svoju korisť až do jej brlohu, aby jej vyplnil útroby horúcim semenom? Robí to aj preto, aby prekryl jej prirodzenú vôňu a nevystopoval ju iný samec. Po vyprázdnení sa potom pokojným klusom vracia k predchádzajúcej koristi.“

„Nie,“ protestovala som, „nie je verný, len semeno v jej útrobách stihlo počas gepardovej neprítomnosti zaschnúť a samičia vôňa ho nezadržateľne vábi späť.“

V tú noc som opäť prespala v Santiho chatke. V noci ma obvinil z toho, že žiadny dokumentárny film o gepardoch som nevidela a všetko som si vymyslela.

„Gepardy sú oveľa väčšie svine ako hady,“ zašepkala som. Čerň, ktorá prenikala cez pootvorené okno, sa odrážala v mojich očiach.

„Nerozumiem.“

„Hady iba doplácajú na svoju zlú povesť.“ Čerň ma obalila celú. Hadom stáročia vštepovali, že sú na piču, až tomu uverili, no ten môj, z fakírovho prúteného košíka, sa vzbúril a zabojoval. Cítila som k nemu zvláštnu náklonnosť, videla som v ňom seba.

„O čom hovoríš? Vôbec ti nerozumiem. Ešte raz, mrzí ma to, čo sa stalo,“ Santi na mňa zmätene pozeral.

„Ak by som ti prepáčila, nemohla by som sa na seba pozrieť do zrkadla.“

„Aspoň by si nerobila tie čudné grimasy,“ zašomral.

„Myslíš tieto?“

„Nič nevidím, je tma,“ povedal bezradne.

„Práve preto.“ Vtedy mi napadlo, že mame som sa neozvala už niekoľko dní. Kondóm sme nepoužili ani v tú noc. Baktérie inej ženy mi prekážali, no nechcela som si dávať pozor.

Až do odchodu z Ostrova som jej nezavolala, matkám sa predsa nemá klamať.

2. Kto sa dokáže jazykom dotknúť nosa

V detstve som túžila písať pekné príbehy o kvetoch, vtákoch a o vetre. Boli by potvrdením mojej normálnosti, o ktorej som začala veľmi skoro pochybovať.

Písanie pekných príbehov si vyžaduje trpezlivosť, nedostatok prebujnenej fantázie a tiež je dobré viesť bezstarostný život, ktorý má dieťa podľa dospelých zákonite daný. Už po skúsenosti so zdravotnými sestričkami v pôrodnici som však pochopila, že dospelí sa dokážu veľmi ľahko mýliť.

Moje pokusy obvykle končili pri textoch plných náhodných asociácií, neskôr som ich označovala za dadaisticko-surreálno-experimentálne umenie, v ktorých bol hlavnou postavou potkan, netopier alebo obaja naraz. Príbeh, ak sa dá vôbec hovoriť o nejakej dejovej línii, sa odohrával v prostredí podzemných kanálov, kde pod nohami čľapkalo blato a po stenách sa plazili dážďovky.

V súťažiach pre začínajúcich autorov som nevyhrávala, ale po vyhlásení výsledkov za mnou zvykli chodiť porotcovia. „Tak to ste vy,“ uznávaní spisovatelia si ma začudovane premeriavali od hlavy po päty. „Určite to pôjde, ale skúste napísať nejaký pekný príbeh,“ odporúčali mi.

Ich dobre mienené rady prišli v čase, keď som uvažovala, že sa nechám dobrovoľne zavrieť do psychiatrickej liečebne. V tom čase dávali v televízii seriál zo života duševne chorých ľudí a veľmi ma priťahovalo sterilné a pokojné prostredie, v ktorom pacienti striedavo trávili čas spaním, kreslením a jedením. Keďže som však zďaleka nebola plnoletá a nechcelo sa mi strácať čas presviedčaním rodičov o benefitoch života v kazajke, rozhodla som sa rady porotcov poslúchnuť a dať tak ešte jednu šancu otestovaniu svojej normálnosti.

Poučená z neúspešných pokusov v detstve, vytvorila som si podrobný plán na niekoľko nasledujúcich mesiacov. Spočíval v tom, že každý deň som si vyčlenila tri hodiny na napísanie pekného príbehu. Prvé dve hodiny som strávila predstavami, že žijem život niekoho iného, niekoho normálneho. Predlohu som zvyčajne nachádzala vo svojich spolužiakoch zo základnej školy, ktorých som neznášala. V hlbokej koncentrácii som za zvyšnú hodinu dokázala napísať niekoľko viet. Po takmer pol roku som poslala hotový text do súťaže Krásne písanie.

Hoci porotcovia v súťaži mi pri gratuláciách k víťazstvu predpovedali veľkú budúcnosť, vedela som, že tadiaľto cesta nevedie. Niekoľkomesačné útrapy mi za úspech v súťaži nestáli, hoci musím uznať, že na istý čas utlmil moju túžbu prežiť zvyšok života v blázinci.

V dospelosti som pochopila, že jednou z možností ako sa uživiť písaním, ale nestratiť pri ňom status normálnosti a nestráviť nad jedným textom týždne až mesiace, bolo zamestnať sa v novinách.

„Prečo chcete byť novinárkou?“

„Rada píšem.“

„To niekedy nestačí.“

Som na pohovore, šéf redakčného oddelenia, ktorý sedí oproti mne, je malý, tučný a nahlas odfukuje. Pri každom jeho nádychu dostanem strach, že gombíky na chlapíkovej napnutej košeli sa rozletia do strán a naskytne sa mi pohľad na trasľavé, prevísajúce mäso.

„Považujem sa za dynamického človeka. Cítim, že novinárčina by bola pre mňa to pravé,“ snažím sa hovoriť so zápalom, inšpirovaná radami z článkov lifestylových časopisov na tému ako zaujať svojho budúceho zamestnávateľa.

„Len či by ste vy boli to pravé pre novinárčinu.“ Chlapík sa pohmýri v koženom kresle a odhalí veľký fľak pod pazuchou.

„O novinárskej práci hovoríte, ako keby išlo o osobu,“ neisto sa pousmejem.

„Je oveľa oveľa viac. Novinárčina je poslanie.“ V hlase má zbožnú úctu.

„Hovoríte o poslaní? Áno, poslala som vám aj životopis.“ Podľa rád z časopisov sa pokúšam odľahčiť atmosféru.

„Na čo by som ho čítal, keď ste tu? Čo ste tam napísali?“ Moja snaha očividne nezaberá.

„Vy ste ho nečítali?“ pýtam sa dotknuto.

Na stene za chlapom visí reprodukcia obrazu Reného Magritta. Dospelá postava s detskou tvárou, v ženských šatách drží v náručí ako kojenca svoju matku v bielej plachte. Predstavujem si, ako v rukách držím šéfa, a on, malý, ružový a mäsitý, jačí, že chce späť do koženého kresla.

„Vo vašom životopise nie je nič, čo by stálo za zmienku,“ nahlas si odfúkne. Skontrolujem gombíky na jeho košeli. Teraz by som bola radšej, ak by praskli, aspoň by sa cítil trápne.

„Takže ste môj životopis čítali?“ pýtam sa s nádejou v hlase.

„Vravel som si, že máte odvahu hlásiť sa s takým paškvilom do najprestížnejšej redakcie v krajine.“

„Písala som pre americké noviny!“ zvolám pobúrene.

„Nepoznám ich. Bohvie, o aký plátok išlo. Pokojne ste mohli publikovať v nejakom zaprdenom dvojmesačníku, ktorý nikto nečítal.“

Na plátne za ním nastáva pohyb. Tvár dieťaťa sa preťahuje, zužuje, obrastá vlasmi a okolo očí sa zjavujú jemné vrásky. Tvár ženy zavinutej v plachte sa zmenšuje, rednú jej vlasy a bacuľatejú líčka. Dospelá osoba teraz drží v náručí naozajstné vystrašené dieťa, ktoré mi je veľmi povedomé. Spotené dlane si musím utrieť do nohavíc.

„Želáte si, aby som vám vymenovala svoje pracovné skúsenosti zo životopisu?“ pýtam sa odovzdane.

„Radšej mi povedzte, prečo chcete byť novinárkou.“ Náhle mi dochádza, kto je na obraze. Moja matka ma kolíše v náručí a ja mám chuť skryť sa v ňom celá, tak, aby ma šéf nevidel. S mamou sme splynuli v jedno. Zreteľne vnímam, v akom je kŕči a celá sa chveje od strachu, že neuspejem.

„Odmalička rada píšem,“ sklopím zrak a snažím sa zamaskovať matkino chvenie, ktoré na mňa prechádza. Ďalšiu vetu nie som schopná vysloviť v obave, že začnem koktať.

„Čo píšete?“ pýta sa s neskrývaným nezáujmom. Dlane mám také spotené, že počujem, ako kvapky z končekov prstov dopadajú pod stoličku. Kým ma vyhodí zo svojej kancelárie, určite vytvorím mláčku. Musím konať. Plná odhodlania prebodnem dospelú tvár na obraze a snažím sa v nej vidieť svoju detskú. S matkou si vymieňame role, teraz ju držím pevne v rukách a nedovolím, aby na mňa preniesla z pozície autority svoje strachy.

„Pekné príbehy.“ V hlase potláčam rozrušenie. Chýbalo len niekoľko sekúnd a moja novinárska kariéra by bola nenávratne stratená.

„O čom?“ V chlapíkovom hlase konečne vybadám záujem.

„Čo sa pritrafí,“ ledabolo mávnem rukou. „Na autorských súťažiach majú veľký úspech.“

„Na ktorých?“

„V rýchlosti si spomínam napríklad na súťaž Krásne písanie,“ hovorím nenútene.

„To je renomovaná súťaž,“ uznanlivo prikyvuje. „Nejaké ďalšie?“

„Pozrite, môžem vám pokojne vymenovať päť ďalších súťaží, ale neviem, či to má nejaký zmysel. Nechcete radšej počuť, prečo chcem byť novinárka?“ Spýtavo na mňa hľadí.

„Cítim, že novinárska práca je poslanie.“