Ivana Dobrakovová

Matky a kamionisti

Napísanie rukopisu knihy podporil z verejných zdrojov formou štipendia Fond na podporu umenia.

Vydanie knihy z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ivana Dobrakovová, 2018
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2018
Jelenia 6, 811 05 Bratislava, Slovakia
www.marencin.sk marencin@marencin.sk
Cover © Lenka Rajčanová
Layout © Marenčin Media, s. r. o.
Jazyková úprava Radoslav Passia
741. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0041-3 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0042-0 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0043-7 (ePub)

Otec

Vyberiem jeden obraz, netvrdím, že čosi vystihuje, poznám ho len z rozprávania, sama si nič také nevybavujem: Sedím vedľa svojej sestry na pohovke v obývačke a spolu sa pozeráme na rozprávky. Sestra je odo mňa o štyri roky staršia, v tej chvíli môže mať tak šesť, ja asi o niečo menej než dva roky, otec je v kuchyni. Bývame na hradnom vŕšku, pri Mudroňovej, v tej najsamskvelejšej bratislavskej štvrti, v garáži máme krásny Ford, v obývačke kozub a z balkóna výhľad na Rakúsko. Už rok chodím do jasieľ, lebo obaja moji rodičia pracujú.

Vojde mama, uťahaná z práce, obvešaná nákupmi, a tak nás tam nájde. Moja sestra so sopľom až niekde na kolenách, vďaka ktorému však aspoň necíti, že jej mladšia sestrička Svetlana je totálne posratá, so skrz-naskrz presratou plienkou, otec, áno, v kuchyni, ale spiaci, s hlavou položenou na obruse, vedľa fľaše. Čohosi. Netreba upresňovať, každému jasné.

Niečo by som však upresniť chcela. Otec s nami nebýval. Často k nám cez týždeň chodil, často prespával, ale trvalé bydlisko mal inde, v dedinke na maďaroch, pri jazerách, kam sme sa v lete chodili kúpať. Keď sa rodičia zobrali, mama aj plánovala, že odíde za manželom, veď už bola tehotná s mojou sestrou, ale bývala v takej peknej časti Bratislavy, kozub, výhľad atď., preto sa na poslednú chvíľu rozhodla, že nie, ona k Maďarom nepôjde. Možno v tom má trochu prsty moja teta, mamina sestra, celý čas jej dohovárala, veď tí by ťa nikdy neprijali za svoju, bola by si tam navždy cudzinkou. A ešte k tomu k svokre. Daj na mňa. Dala, mama. Lenže potom sa zaťal aj otec. Jeho domov je tam. A bodka. Skrátka, bývali oddelene. Aspoň prvé roky. Než sa zhoršil otcov zdravotný stav.

Vlastne neviem, čo povedať o otcovi, o tých prvých rokoch. Bol plešatý. Hrozne sa mi to páčilo. Volala som jeho plešinu kolo kolo mlynské. Tiež som chcela mať také kolo na hlave. Jedného dňa, presne si ten moment vybavujem, som vybrala zo šitíčka nožnice a vystrihala si dieru do vlasov. Celá hrdá som sa išla ukázať mame. Na jej reakciu si už nespomínam, ale spomínam si, ako to potom každému rozprávala. Okrídlená rodinná historka.

Vybavujem si aj dedinu na maďaroch. V Bratislave otec pracoval na Technickej univerzite, ale doma bol drobný roľník, hospodár, vždy s rýľom, motyčkou, hrabľami či hadicou, do pol pása obnažený. Jeho záhrada sa mi zdala v detstve obrovská, hotové kráľovstvo, kde sa dalo driapať po stromoch, spadnúť do studne, spotiť sa v skleníku. Ohromilo ma, keď som sa neskôr dozvedela, že otcova záhrada je len zlomok pôvodného hospodárstva, ktoré naďapovi znárodnili komunisti. Siahalo vraj až k jazerám. To by bolo, skákať do vody priamo zo záhrady, mať aj kone a nielen tie sliepky a králiky, čo chovala naďmama.

Chodili sme tam na víkendy a pri jazerách sme trávili aj celé letá. Naďmama ešte žila a hovorila viac-menej len po maďarsky, na miestnych bastardov pokrikovala kiškuťa, robila nám so sestrou palacinky, o ktorých by som rada vyhlásila, že boli najlepšie na svete, ale pravdupovediac, už neviem, aké boli. Spolu so synom sa starala o záhradu, o to malé hospodárstvo. V skleníku pestovala sadenice, ktoré potom predávala na trhu. Mama sa spočiatku aj snažila byť užitočná a priučiť sa čomusi od svokry, pomáhať, ale veľmi rýchlo pochopila, že jej sestra mala pravdu. Márna snaha. Všetko, čo robila, bolo zle a ištenem, haďd, nešegíč. Naďmama ju odháňala od sadeníc takmer ako nejakého bastarda, ktorý by sa k nám prevliekol cez deravý plot. Až si mama napokon povedala, dobre teda, aj ja toho mám dosť. A venovala sa už len kvetom v predzáhradke a okrasným drevinám. Neskôr začala dokonca tvrdiť, že skôr než by šla predávať na trh s káričkou plnou sadeníc, rozvedie sa.

Otec veľa cestoval a rád na svojich cestách fotil. V spálni mal skriňu plnú žltých obálok s vyvolanými fotkami, v ktorých som sa často hrabala. Otec dokázal cvaknúť dvadsaťkrát tú istú skalu cez sklo autobusu, otec dokázal vyfotiť tri filmy rozmazaných Niagarských vodopádov, otec nemal na fotenie žiadne vlohy. Našla som aj fotky otca v spoločnosti veľmi krikľavo namaľovaných a oblečených žien, ktoré vyzerali čudne a až o veľa rokov neskôr som to dokázala pomenovať presnejšie – vulgárne. Fotky, na ktorých objíma cudzie vulgárne ženské v akýchsi podnikoch, sú jediné, na ktorých vidno aj jeho. Inak len krajinky.

Otec sa na cestách spoznal s mnohými cudzincami, tých neskôr pozval k sebe domov, do rozľahlého poschodového domu, ktorý postavil tesne po páde komunizmu, hneď vedľa naďmaminho klasického dedinského domčeka. Otec na leto prenajímal izby rekreantom, čo sa chceli máčať v jazerách, a niekedy aj svojim zahraničným známostiam. Raz som s jedným z nich, istým Pančom z Peru, išla na futbalový zápas. Teda takto, pôvodne sme sa vybrali na kolotoče na druhej strane jazier, ale nechali sme sa strhnúť davom, ktorý sa práve v tom čase valil na futbalový štadión. On nehovoril po slovensky, ja po anglicky, dorozumievali sme sa posunkami. Ale vlastne sme si na tom futbalovom zápase, ktorý nás oboch nudil, povedali len jednu vec. Panča ukázal na moje topánky a povedal, že sú pretty, nice. Toľko som ešte pochopila. Doma bolo potom ťažké vysvetliť, prečo sme išli na futbal.

Sestra si zo mňa neustále uťahovala. Raz mi narozprávala, že naše jazerá vznikli z pľuvancov. Kedysi to tam vybagrovali a ostala tam taká škaredá jama, že každý, kto šiel okolo, si musel znechutene odpľuť. A postupne, rokmi, sa to nazbieralo. Tie sliny. Neverila som jej, ale tá predstava bola odporná. Musím však dodať, že ma tiež naučila skákať hlavičky z mostíka. A robiť kotrmelce pod vodou. Spolu sme plávali na ostrov. Aj s otcom. Mama spomína, ako som sa raz pri jazerách stratila. Mala som vtedy štyri roky. Otec so sestrou ma nikde na okolí nevideli a už bol čas ísť. Išli teda. Doma otec mame povedal: veď ona príde aj sama. A mal pravdu, než mama upadla do mdlôb, prišla som.

Otec bol jasný patriarchát. Naďapa si vzal naďmamu len preto, že bola najlepšia pracantka na jeho pozemkoch a ako manželku ju už nemusel platiť. Otec tieto názory prebral, s obľubou hovorieval, že žena má pracovať na poli a keď je unavená, má si oddýchnuť pri domácich prácach. Ale ako som už spomínala – mama sa veľmi skoro zaťala pre tie sadenice a pod náporom naďmaminho kritizovania a zalamovania rukami a neskôr už len odpočívala pri prácach vo veľkom dome.

Občas zavárala jahodový lekvár. Otec ju chválil. Svojským spôsobom. Vraj je takmer taký dobrý ako z obchodu.

Bol tiež hrdý na svoje vydreté detstvo, na svoje vzdelanie, ktoré dosiahol len vďaka svojej inteligencii. Keď sa narodil, naďapa s naďmamou žili v šope v strede záhrady, kde nebola elektrina, tečúca voda, len udupaná hlinená podlaha, neďaleko studňa, všetko z dreva. Otec si cez leto vždy z vlastnej iniciatívy vypracoval všetky matematické príklady z učebníc na nadchádzajúci školský rok a potom sa na hodinách zúfalo nudil. Neskôr študoval na univerzite v Prahe. V tom čase mal už dosť veľký problém s alkoholom. Raz bol taký ožratý, že sa z krčmy nevládal dostať po vlastných na internát. Problém však vyriešil logicky. Keďže krčma bola na kopci a internát na úpätí, ľahol si na zem a zgúľal sa až k dverám internátu.

Naďapa mu po vyštudovaní ukázal zošit, kam si zapisoval všetky výdavky na jeho štúdium. Nič od neho nežiadal späť, len mu to ukázal, aby otec vedel, koľko stál tento špás, koľko naďapa minul na jeho školy. Mama vraví, že otec mu to nikdy neodpustil.

***

Čo viem o vzťahu svojich rodičov? Radšej nič? Je to bezpečnejšie? Niečo na ňom mama musela vidieť. Ale čo?

Raz jej vraj pred ľuďmi povedal, že je nielen múdra, ale aj krásna. Muselo to byť ojedinelé vyhlásenie, výnimočná pochvala, keď si na to tak dobre spomína. Keď jej to utkvelo v pamäti. Keď sa mi s tým zverila.

Jeho alkoholizmus bol vždy prítomný, a preto som ho odmala vnímala ako jeho neoddeliteľnú súčasť, ako čosi, čo k nemu patrí, čo tak má byť. Podobne ako chorobu. Je zbytočné dohadovať sa, čo bolo skôr, vajce či sliepka, čo zapríčinilo čo, labilná duševná konštitúcia, odveký sklon k pitiu, genetické predispozície na jedno aj druhé, obe veci sa navzájom preplietli, posilnili, až sa stali jeho samotnou podstatou.

A predsa niektoré epizódy vystupujú do popredia.

Raz v noci nás mama vytiahla z postele. Na konci s nervami. Dievčatá, vstávajte, dievčatá, poďte povedať apukovi, že bývame o poschodie vyššie. So sestrou sme sa v pyžamách vypotácali na chodbu. Rozospaté. Nič sme nechápali. Otec na druhom poschodí vytrvalo zvonil susedovi, hoci sused stál v otvorených dverách a snažil sa mu v tom brániť. Všetky tri sme potom otca spoločnými silami vytiahli hore schodmi domov. Neviem presne, kedy to bolo. Koľko som mala rokov. Sestra so mnou ešte chodila do školy, takže som mohla byť taká tretiačka. Jeden z prvých takýchto incidentov. Zdalo sa mi to bizarné. Ako sen. Ako nočné dobrodružstvo, ktoré predznamenalo dobrodružnú mladosť.

Tá škvrna tam ešte stále je. V tej našej krásnej bytovke, garáž, kozub, výhľad na Rakúsko. A tá škvrna. Vo výťahu. Výťah bude mať možno už aj štyridsať rokov, nie sú v ňom také tie vnútorné dvierka. V našom výťahu vidíte, ako ubiehajú poschodia. Otec sa raz v noci vracal domov, namol opitý, a chcel sa oprieť o stenu. Oprel sa o ubiehajúce poschodie. Rozrazil si čelo do krvi. Dlhá tmavohnedá škvrna medzi prvým a druhým poschodím.

Čoraz častejšie prespával u nás v Bratislave. Chodil do Albrechta. Trávil tam celé popoludnia. Priamo oproti oknám mojej triedy. Niekedy som ho zazrela. Uprene som ho sledovala, opretá o parapet, ako ide do krčmy. Nikomu som, samozrejme, nepovedala, že aha, tam je môj otec. Ani sestre. Tá bola na druhom poschodí budovy, ale okná jej triedy smerovali inam. Na ulici sa mi naopak párkrát stalo, že som si ho vôbec nevšimla. Kráčal oproti mne a ja stále rovno za nosom, sklený pohľad. Napokon ma silno chytil za plece a obrátil k sebe. Doma som si potom vypočula, ako sa v kuchyni sťažuje mame, že sa k nemu nepriznávam, že sa zaňho hanbím. Vtedy to však ešte nebola pravda.

Niekedy v tom čase sa k nemu pridala aj sestra. Alebo vlastne, asi až keď chodila na strednú. A nepridala sa priamo k nemu, len sa vybrala v jeho šľapajach. Občas síce zakotvila aj u Albrechta, ale častejšie sa vybrala kamsi so svojimi kamarátmi. Albáncami. To už mama prestávala zvládať. Najprv manžel, a teraz aj dcéra. Raz sa sestra vrátila nadránom, strašne zmaľovaná, fialové oči, fialové ústa. Mama ju začala biť, kričala na ňu, že toto nesmie robiť, že toto už nikdy nesmie urobiť, ale sestra sa tak dobre bránila, tak pohotovo vystrkovala ostré lakte, že napokon nebolo jasné, koho tá bitka viac bolí. Ja som pri tom plakala. Apuka nerušene spal.

A sestra pritvrdila. Začala utekať z domu. Nič nepovedala, proste sa zobrala a odišla. S mamou sme sa potom vybrali na políciu, vyhlásiť pátranie po nezvestnej osobe. Zvláštne je, že si zreteľne vybavujem naše cesty, to, ako som hopsala dolu Hlbokou, ale bez akéhokoľvek pocitu úzkosti. A pritom som nemohla byť taká malá, aby som nevnímala závažnosť situácie. Sestra sa niekedy neukázala aj štyri dni. Raz dokonca išla do Prahy. Polícia bola nanič, sestra vždy napokon dokvitla sama.

***

Myslím, že sa to začalo kozou. Otec jedného letného dňa, keď sme sa vrátili od jazier, vyhlásil, že kúpi kozu. To už bolo po smrti naďmamy, a keďže moja sestra mala šestnásť rokov a iné záujmy a problémy, z kozy som sa radovala len ja. Ja, dieťa. Mama nechápala, aká koza, načo koza. Otec to mal logicky odôvodnené, ako inak. Nechce sa mu viac kosiť trávu, zapichne kolík, priviaže kozu na špagát, koza spasie všetku trávu v dosahu. Mame sa tisli slzy do očí, zatiaľ čo ja som veselo poskakovala po kuchyni, a než za sebou tresla dverami, vykríkla – buď koza alebo ja!

Takže z kozy zišlo.

Ale o nejaký čas to bol poník. Tým som bola tiež nadšená, ale len do chvíle, kým mi otec prezradil svoj podnikateľský zámer. S poníkom budem robiť kolečká po záhrade, vodiť deti, nabalíme sa. Sklamaná som sa naňho pozerala. Myslela som si, že poník bude len môj, že ho chce kúpiť pre mňa. Lebo vie, že mám rada kone. Dôrazne som zamietla myšlienku, že by som si mala takto privyrábať. Možno to bolo prvý raz, čo som sa mu vzoprela.

Otec sa v tom čase zdal naozaj posadnutý peniazmi. Neustále nám vyratúval, koľko za čo zarobí, ako je čo výhodné, čo treba urobiť a kam investovať, koľko sa nám vráti, v matematike bol dobrý, o tom sme nepochybovali, a predsa mu to stále nejako nevychádzalo. Otec namiesto zarábania čoraz viac míňal, prerábal, čoraz častejšie bol na suchu, požičiaval si, nevyšiel z výplaty, neprispieval mame.

No odjakživa v tom bolo aj čosi iné. Čosi, čo som práve vtedy začala jasnejšie vnímať.

Otcovo lakomstvo.

Neskôr ma tá myšlienka prenasledovala. Desila som sa, že raz budem rovnako lakomá ako môj otec. Lakomosť sa totiž dedí. Sú na ňu genetické predispozície. Tým som si istá. Lakomosť nie je vec rozhodnutia. Ste lakomí, ak automaticky zrýchlite krok v podchode s postávajúcim predavačom Nota bene, ste lakomí, ak rozmýšľate, či treba naozaj obdarovať všetkých kamarátov a rodinných príslušníkov na Vianoce. A neviete si pomôcť. Niekedy spravíte rozšafné gesto. Niekomu niečo nečakane podarujete. Len tak. Akože pre radosť. Akože spomenul som si. Ale to sa len snažíte oklamať sami seba. Aby ste si mohli v duchu hovoriť, ja a lakomý? kdeže, veď tomu a tomu som kedysi niečo podaroval. A pritom si robíte zoznamy, kde si odškrtávate, že tomu a tomu teraz už dlhšie nič podarovať nemusíte. Že tomu a tomu to stačí. A čo by ešte nechcel!

Korene to zapustilo už dávno. Preseriete celý hajzelpapier. Táto veta bola leitmotívom nášho detstva. Otec nám často nadával, že treba neustále dokupovať hajzelpapier. Akoby sme si nevystačili týždeň s jedným kotúčom. Hromžil. Musíme šetriť. Dodával. So sestrou sme boli presvedčené, že to robí naschvál. Že si vybral hajzelpapier len preto, aby nás ponížil. V domácnosti sa predsa míňali aj iné veci. Mydlá. Prací prášok. Vreckovky. Dezodoranty. To však otcovi neprekážalo. Ale hajzelpapier, to bolo jeho. Sa na to pozrie, aby musel neustále dokupovať nové balenia!

Ani s vreckovým to nebolo jednoduché. Dohoda znela – dvadsať korún týždenne. Otec si však na túto dohodu nikdy nespomenul. Až ja som musela. V pondelok večer nadškrtnúť. Že či by nemohol. Pekne prosím. A potom sa pozerať, ako otec trasľavými rukami hľadá peňaženku v kabáte. A strašne neochotne z nej vyberá dvadsaťkorunáčku. A podáva mi ju. Ako v spomalenom filme. Akoby dúfal, že si to ešte rozmyslím. Že sa zľutujem. Uhýbal pohľadom. Tá situácia bola preňho očividne neznesiteľná. Tento každotýždenný rituál sa mi tak sprotivil, že po čase som si tie dvadsaťkorunáčky začala vyberať z peňaženky sama. Keď otec spal. Po opici. Nikdy si to nevšimol.

A pritom si robil presné výpočty. Snažil sa vypozorovať, či je výhodnejšie chodiť po meste peši alebo sa presúvať autobusmi. Ak chodíte všade peši, ušetríte za cestovné lístky. To je jasné. Ale – zodierajú sa vám podrážky! Viac než postávaním v autobusoch pri tyči. A topánky tiež niečo stoja. Otec mal zápisník. Dvojročný výskum. Už sa nepamätám, k akému prevratnému záveru došiel. Pamätám sa len, ako nás so sestrou v istom období vláčil peši cez celé mesto, nedbajúc na naše protesty a fňukanie, že nás bolia nohy.

S vyhrabávaním odpadkov začal, ešte keď žil pri jazerách. On sám by to tak, samozrejme, nenazval. Aké odpadky. Veď to boli samé výborné a použiteľné veci. Vylámaná klávesnica od počítača. Obité umývadlo. Časť šmykľavky. Atď. Haraburdy sa kopili na záhrade. Čakali, až ich opraví. Nenosil ich však len z kontajnerov. Niektoré mu podarovali, či skôr výhodne predali jeho kamaráti z mokrej štvrte. Tí, od ktorých dostal prezývku Molekula. Lebo učiteľ, vedec. Sa rozumie. Molekula bol výborný obchodný partner. Jeho lakomosť išla totiž ruka v ruke s istou chamtivosťou. Keď videl nejakú akciu, zľavu, nedal sa zastaviť. Tak sa stalo, že doniesol dvesto rovnakých pohľadníc dedinky na maďaroch, tri bidety (asi aby sme so sestrou prestali používať hajzelpapier úplne), a dvadsať filmov do fotoaparátu po záruke. Vychádzali z nich krásne vintage fotky.

A potom to prišlo. Naplno. Tie filmy využil ešte inak. Jedného rána sa zobral, že ide do Prievidze. Ktovie, prečo práve tam. Teraz to už nezistím. Skrátka, cieľ: Prievidza. Otec nemal peniaze, ale mal tie filmy po záruke. Podarilo sa mu presvedčiť šoféra, aby si ich vzal výmenou za lístok. Dopravil sa do Prievidze, na stanicu. Čo sa tam stalo, sme sa dozvedeli z policajného hlásenia. Z otcovho bľabotania. Vlastne, mama sa dozvedela. Ja až o nejaký čas neskôr, keď mi o tom porozprávala. Otec prišiel do centra mesta, v miestnej samoške si kúpil nejaké rožky a šalát, asi tresku. Sadol si k fontáne, jedol. Keď vtom si všimol, že mu ktosi dáva znamenia. Trafikantka. Otvárala dvierka na stánku a slnečným odrazom mu dávala znamenia, jemu, môjmu otcovi, Molekulovi. Bol si tým istý. Chce mu niečo povedať. Niečo zásadné. Dojedol rožok – vytrel ním zvyšky tresky v tégliku, vstal a prešiel k stánku. A keď ju uvidel, vtedy sa to stalo. Zamiloval sa. Pochopil, že aj ona ho miluje, to sa mu snažila dať najavo tým slnečným odrazom. Všetko zrazu začalo dávať zmysel. Otcovi, teda. Pocítil energiu, pocítil šťastie. A je to tu. Povedal trafikantke, som taký rád, že sme sa našli, vyjdi von. Trafikantka nechápala, jej to zmysel nedávalo, ale to otca nemohlo zmiasť. Možno sa len hanbí. A aby sa nehanbila, chcel jej ukázať, že on už dávno odhodil všetok stud. A potom odhodil aj oblečenie. Vyzliekol sa a skočil do fontány. Vtedy to už trafikantke začalo dávať zmysel. Zavolala políciu. Tí ho potom odovzdali rovno do blázinca. A tak bol otec prvýkrát hospitalizovaný.

Druhú hospitalizáciu si už pamätám lepšie. Mala som pätnásť rokov. Puberta mnou nemávala, hoci som už bola na gymnáziu, zaujímala som sa o film, Hitchcock, Truffaut, čítala fantasy, snažila som sa preplávať hodinami fyziky a chémie pokiaľ možno bez ujmy, sestra už bola preč, otec býval častejšie u nás než na maďaroch. Pomaly sa dostával z depresie, večne na péenke. Keď vtom si zobral do hlavy, že musím ísť na birmovku. Sám začal chodiť do kostola na omše, vyhlasoval, že bol vždy veriaci, tak ako naďmama, a aká hanba, jeho pätnásťročná dcéra nemá ani prvé sväté prijímanie, ani birmovku. Dôrazne som mu povedala, že ani po jednom netúžim. Otca to, samozrejme, nezaujímalo. V kostole mi vybavoval u farára náuku a informoval sa, kedy najskôr by sa to dalo celé zariadiť. Našťastie k tomu nikdy nedošlo. Farár totiž musel otca raz pri omši vykázať z kostola, lebo si ho ostošesť fotil z uličky. Doma sa potom bránil, že len dokumentoval náboženský život v Trojici.

A to nebolo všetko. Otec začal mať dojem, že komunikuje s Bohom. Povedal to mne, nie mame. Nevedela som, čo si s touto informáciou počať. Či ju poslať ďalej. Či ho bonznúť. Otec mi po večeroch v kuchyni odhaľoval božie plány. Začal sa označovať za „boží malíček.“ Vždy pri týchto slovách zdvihol malíček do vzduchu, akoby sa chystal odpiť si zo šálky s čajom. Nikdy som celkom tie božie plány nepochopila. Aké boli. Možno ani otec. Bol však o mnohých veciach dobre informovaný. Raz mi napríklad povedal, koľko rokov ešte budem žiť. Presne to vyrátal. S božou pomocou. Kedy umriem. Potom mi prezradil, ako dlho tu ešte bude moja sestra. A napokon mama. O sebe ani pol slova. Zistila som, že opäť chľastá. Ale menej okato. Viac skrýval, už nechodil do Albrechta. Doma. Takmer ako žena, ako nejaká skriňová alkáčka. Potom si začal čosi čmárať do zošitov. A potom zmizol.

Našli sme ho v jeho dome na maďaroch. V očiach mal taký zvláštny svit. Takmer osvietenie. Odhalil nám svoje veľké plány. Všetko starostlivo zapísané a zakreslené v zošitoch. Zo svojho poschodového domu spraví veľké centrum. Centrum pre ľudí. Tak to nazýval. Všetci tam budú chodiť. Aj z ďalekej cudziny. Ale nie kvôli jazerám ako doteraz. Vzadu na záhrade postaví akvapark, tam, kde je skleník, bude ihrisko. Šmykľavky a nejaké preliezky už zakúpil, ležali pod orechom. Vo veľkom dome budú obchody. A najmä, na streche, na rovnej streche svojho domu, zriadi nudapláž. V očiach mu priam iskrilo.

Nikdy nazabudnem, ako ho potom sanitári naháňali po záhrade.

***

A napokon smrť, čo iné. K tým mesiacom sa v duchu vraciam len málokedy, dúfam, že si to budem vedieť ešte správne vybaviť. Mala som osemnásť rokov, chodila som prvý a vlastne aj posledný rok na univerzitu, študovala som francúzštinu. Otec bol u nás. Domy a záhrada v dedine na maďaroch pustli, nikto tam už nechodil. Otec ostával v spálni, natiahnutý na posteli, v ťažkej depresii. Vstával, len keď sa potreboval napiť vody. Iste aj čosi jedol, trochu. Ale nespomínam si, že by som ho pri tom videla. Len tú vodu. Pohár, ktorý roztrasenými rukami vytiahol z drezu, napustil vodou a napil sa. Zatiaľ čo som sedela za kuchynským stolom a učila sa slovíčka. Niekedy sa na prahu otočil a pozeral sa na mňa. Znervózňovalo ma to. Pozeral sa dlho. A potom to začal hovoriť. Dohováral mi – Svetlana, nikdy nefajči, nepi, neber drogy. Rozumieš? Je to dôležité. Tvojej sestre som to nestihol povedať, už je ako ja. Teda, nie celkom. Ja totiž umriem. Čoskoro umriem, som si tým istý. Pozerala som sa naňho, v hlave mi naskakovali také tie frázy, čo to hovoríš, nestraš ma, ale prosím ťa, ty sa dožiješ stovky, ale nedokázala som zo seba dostať ani jednu, lebo som vedela, že má pravdu. Umrie. Stačilo sa naňho pozrieť. Umrie. Už umieral. A potom to ešte veľakrát zopakoval. Asi mesiac mi večer čo večer s malými obmenami vtĺkal do hlavy, aby som nezišla zo správnej cesty, nepodľahla pokušeniam, akoby nebolo jasné, že aj bez cigariet, alkoholu a drog som už doživotný kripel. Napokon sám nevládal, nechal sa dobrovoľne hospitalizovať, zavolal si sanitárov. Už ho nemuseli naháňať po záhrade. Posledný raz som ho videla, keď ho nakladali na vozíku do sanitky. Umrel týždeň nato. Infarkt. Večer dostal infarkt a namiesto toho, aby niečo urobili, nechali ho v blázinci umierať celú noc. Až nadránom sa ho pokúsili previezť na Mickiewiczovu, ale skonal v sanitke. Oznámili nám to kurióznym spôsobom. Dostali sme list, že si máme prísť vyzdvihnúť jeho šatstvo. Akože, on ho už nebude potrebovať? Akože, to bude chodiť nahý? Len šatstvo, o otcovi ani slovo.

Trvalo presne šesť mesiacov, než som sa z toho zrútila. Zimu som prečkala. V akejsi hibernácii, či skôr zotrvačnosti. Zrútila som sa až na jar. Koncom semestra. Jedného dňa som mala ísť do školy na skúšku, ale jednoducho som tam už nikdy nešla. Ostala som ležať v posteli.

Ivana

V čase, keď som sa narodila, bolo Iván ako nasratých, o Ivany ste sa potkýnali na každom kroku, na základnej sme boli v triede tri, na gymnáziu dokonca štyri. Moja mama sa raz na rodičovskom hrdo vypäla, keď začala učiteľka hovoriť o tom, aká je Ivana múdra a šikovná, ako jej to ide, no len do chvíle, než vyplynulo, že hovorí o mojej spolusediacej Ivane, že áno, odjakživa som zvyknutá, že pre mnohých som tá druhá, tá tretia Ivana, ale na koňoch, na koňoch som bola Ivana prvá, a bolo preto logické, že druhú Ivanu, tú, čo prišla po mne, sme premenovali na Ninu, podľa jej sestry, a neskôr som si ledva spomenula, že to nie je jej pravé meno, že sa volá tak ako ja, bola to skrátka moja dobrá kamarátka Nina, na koňoch som bola Ivana prvá, Ivana hlavná, Ivana jediná, lebo kone boli môj život, za kone by som život položila, no, teda, v istom zmysle som ho aj položila.

Toto je po osemnástich rokoch prvýkrát, čo dokážem rozmýšľať o koňoch, o tom období svojho života bez toho, aby som sa roztriasla, bez toho, aby som rýchlo utekala k skrinke s liekmi a zapila Xanax na nervy. Spomienky mi stúpajú do hlavy ako krv, jedna po druhej, vybavujem si aj úplné detaily, ako Tristanovo hnedé kožené sedlo, vrásky pána Ble, ktoré sa zvraštili, keď na mňa v jazdiarni hulákal, aby som držala ruky na kohútiku, Žofiine plavé vlasy, keď cválala okolo na Vrane, zrazu sa mi všetko vracia a nič to so mnou nerobí, spomienky ma nerozkladajú zvnútra ako doteraz, ako celých týchto osemnásť rokov, keď stačil len náznak, len zle zvolené slovo, len nejaký obraz v televízii, aby som sa zosypala, teraz ich len zaznamenávam a odkladám v hlave na kôpku k ostatným. A je to vďaka nemu. Vďaka R.

Mama vyťahuje príbory, trochu sa ešte motá v kuchyni pri sporáku, naposledy oblíže lyžičku, ochutná segedín, ktorý práve uvarila, je presvedčená, že ho mám rada, varí mi ho minimálne raz za dva týždne a navarí ho vždy kvantum, vydrží mi aj štyri dni, sedím pri stole a listujem si časopismi a novinami, ktoré mi dala včera Zuzka, hlavne, aby na mne nebolo nič vidieť, žiadna zmena. Chceš k tomu tri knedle alebo štyri? Tri stačia, zakričím do kuchyne, lebo viem, že keby som povedala štyri, dala by mi ich tam minimálne päť. A už sa segedín aj so štyrmi knedľami nesie, mama si prisadne, položí vrchovato naplnený tanier predo mňa, vedľa dávkovača s liekmi. To mi posiela Zuzka? nie že nad nimi budeš zas večerať, si také prasa, vždy všetko zamastíš. Bez slova jej posuniem noviny a časopisy, otvorí si Plus sedem dní, aj tak bude jesť len krajec chleba s maslom. Moja mama zásadne neje čerstvé navarené jedlo, varí pre mňa, vždy až dojedá zvyšky, keď už niečo odmietnem jesť piatykrát, to môžem, piatykrát to už môžem odmietnuť. Zahľadím sa na dávkovač s liekmi, zrazu mi napadne, je to stále ten istý? Neviem si spomenúť, či som niekedy mala aj nejaký iný, tento vyzerá už dosť opotrebovane, dvierka chýbajú na utorku a sobote. Vysypem večerné lieky, zajem knedľou.

Moja psychiatrička na Tehelnej, ktorá vysvetľuje mame, ale nie nalačno, hlavne nech tie lieky neje nalačno, chlebíkom vždy zajesť, syrom, reďkovkou, moja mama, ktorá nado mnou stojí každé ráno pred odchodom do denného stacionára a dohliada na to, aby som zajedla, chlebíkom, syrom, reďkovkou, vzala to doslovne, nikdy nie paprikou či paradajkou či uhorkou, vždy to boli reďkovky, ktoré som preto vo svojich trinástich rokoch znenávidela. A slovo chlebík. Tú neznesiteľnú zdrobneninu, čo tu majú čo robiť zdrobneniny, v takejto situácii! A to som dovtedy pila vždy len čaj, ráno som nejedávala, cestou do stacionára som mala vždy pocit, že z toho chlebíka, reďkovky, syru hodím tyčku.

Po večeri sa mama usadí do kresla pred televíziu, nejaká diskusná relácia, čosi o politike, ale popritom si stále listuje v časopisoch, zavriem sa vo svojej izbe. Teraz, za dverami, na to už môžem myslieť, teraz som relatívne v bezpečí. Čo mi to R povedal? povedal, že to znie zaujímavo, že mu o tom musím nabudúce porozprávať, chcem si presne vybaviť jeho slová, tón jeho hlasu, a najmä, ako sa na mňa pri tom díval. Bol to len okamih, potom sa prešlo na niečo iné, bavili sa o potrebe odluky cirkvi od štátu, alebo to bolo skôr o nemožnosti odluky cirkvi od štátu? kto sa v tom má vyznať, čosi o majetkoch cirkvi, o daniach, R vravel, že kým nebude cirkev odvádzať dane a že vo Vatikáne niečo, majetky, polovica Ríma patrí cirkvi? či čo? nestíhala som to sledovať, taká som bola rozrušená, že sa so mnou rozprával. Zuzka začala aj o pedofilných kňazoch, viem, že to je téma, ktorú si berie k srdcu a vôbec ju nedojíma, že sa František teraz ospravedlňuje, čo už im to teraz pomôže, tým obetiam, hovorí. Mne nikto viac nevenoval pozornosť, ale ten okamih, ten okamih, keď sa na mňa R díval a hovoril, že to znie zaujímavo, že mu o tom musím porozprávať, ten nastal, ten sa odohral, ten bol! Ten mi nikto nevezme.

Musím ešte poliať rastliny a kvety, orosiť listy, robím to takto večer, hoci je to zbytočné – akoby boli na balkóne a cez deň na ne pražilo slnko! – nie sú na balkóne a vonku je mínus sedem, rozhliadnem sa po svojej izbe, mám ich naozaj požehnane, takmer celkom zakrývajú steny. Skoro všetky sú z Ikey, lebo tam ich predávajú lacno, a hoci Zuzka mi tvrdí, že jej kvety z Ikey do roka zákonite skapú, tým mojim sa darí. Viem to s nimi. Mám palmy, najmä obrovský datľovník po otcovi, ale aj areku, je tu fikus, ktorému denne utieram listy, rododendron, asparágusy, aloe vera, kalanchoe, ktorá mi práve žlto kvitne, rada sledujem, ako sa v noci kvety privierajú, na oknách najmä kaktusy – nevydám sa? nevydám? som poverčivá? trápi ma to?, a samozrejme orchidey, tie mi kvitnú nepretržite celý rok, vždy nejaká, darí sa mi aj celkom s bambusmi, tie trónia v strede izby, hoci nemajú takú hlbokú pôdu, akú by potrebovali, ale vodou, vodou ich zásobím dostatočne, moja milovaná difenbachia, tú mám, podobne ako datľovník, už od detstva, neviem ani, ako som k nej prišla, a dokonca aj mäsožravá rastlina, ktorú mi doniesla pred pár rokmi Zuzka z Flóry, tá sa kŕmi sama, hoci je taká malá, že zachytí len vínne mušky, skúšala som jej tam hodiť raz mäsiarku a tá ju skoro zlomila, no a dracéna s tými prekrásnymi zelenožltými listami, cyklámen, ktorý tiež kvitne, celkovo sa v mojej izbe vznáša vôňa kvetov, ale ja ju už väčšinou nevnímam, a ešte krotón s nádherným žilkovaním, ktovie, prečo mám takú záľubu v jedovatých rastlinách, ale deti ani zvieratá u nás nebývajú, tak to nie je problém, sama predsa nie som až taký blázon, aby som žula jedovaté listy či kvety. Keby som mala balkón, určite, ale určite by som si kúpila aj oleander.

Hovorila som Zuzke, že je to hlúposť, že tam nepôjdem, nemám tam čo robiť, ale ona nástojila, prosím ťa, poď, uvidíš, že ti to dobre padne, vôbec si s tým nelám hlavu, si moja dobrá známa – spisovateľka, a ja, ale ako by som mohla byť spisovateľka, nemám dokončenú ani strednú školu, a Zuzka, prosím ťa, dnes už sú spisovatelia všetci, nemáš strednú školu? tým lepšie, môžeš si dať do anotácie, že ťa vyškolil skutočný život, že si si prešla miliónom podradných zamestnaní, to teraz letí, na to ľudia berú, smiala sa Zuzka a pokračovala, čo si myslíš, aj ostatní stále len kecajú a kecajú o tom, ako píšu, tvorivé muky od rána do večera, a pritom im nič nevychádza, nanajvýš nejaké nedorobené brožúrky, si proste spisovateľka, ktorá zatiaľ píše do šuplíka, chceš si byť istá, že pustíš do sveta až veľký román zo súčasnosti, a keď som ako posledné útočisko chabo namietla, spisovateľka takto ani nevyzerá, čo si o mne pomyslia, Zuzka na to, také nie je, ako má spisovateľka vyzerať, to máš z lifestylových časopisov, čo posielam tvojej máti. A preto, keď mi R položil priamu otázku, o čom je kniha, ktorú píšem, aj som na ňu priamo odpovedala, píšem román o koňoch.

Ale Zuzku to úplne vzalo, hoci ona so mnou na tie kone chodila, odtiaľ sa poznáme. Je to jediná moja priateľka, ktorá si so mnou preskákala všetko, čo sa tam odohralo, prevádzku, oboch Jurajov, pána Ble s basetmi, keď sme sa stali podkoniarkami, Tristanovu smrť, tie tri dni, čo som bola nezvestná a blúdila po Žitnom ostrove, a všetko, čo nasledovalo. A napriek tomu ostala mojou priateľkou. Všetky tie roky. A keď pochopila, že o tom nechcem hovoriť, nikdy mi to nepripomínala, prijala moje mlčanie, to územie sa pre nás stalo zamínovaným poľom. Tým ale nechcem povedať, že by popritom nežila svoj vlastný život, na rozdiel od mojej mamy, pre ktorú sa mojím kolapsom všetko skončilo, svet uzavrel. Zuzka vyštudovala žurnalistiku, pracuje pre veľké noviny, teda, uvedomujem si, ako to veľké znie, v našich končinách, ale ako to mám inak vyjadriť, pre jedny z hlavných novín? Zuzka sa vždy zastávala slabších a znevýhodnených, pomáha bezdomovcom, píše do toho ich časopisu, na Vianoce im aj varí kapustnicu a podobne, takže niekedy mi hlavou preblesne nepríjemná myšlienka, že možno aj ja som taký jej humanistický projekt, ale väčšinou sa mi ju podarí odohnať. Zuzku, samozrejme, veľmi obdivujem za to, ako píše, čo píše, rozhovory, ktoré jej vychádzajú, závidím jej vzťahy s mužmi, ale to už od koní, keď si začala s malým Jurajom, ktorý sa páčil skoro každej. A obdivujem ju, že si trúfla pozvať ma na to ich piatkové posedenie medzi novinármi, mňa, čo do spoločnosti vôbec nechodím a rovno tam, aj to chcelo odvahu.

Koniec ukážky