Števa Opremčáková

Židovská krv

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Števa Opremčáková, 2012
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2012
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Mona Magenta, 2012
Design © Marta Blehová, 2012
Jazyková úprava Dana Brezňanová
327. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-171-3 (brož.)
ISBN (ePDF)
ISBN 978-80-8114-225-3 (ePub)

I. Prespanka

Žofka sa sotva vliekla. Čiernu pelerínu jej dobšinský vetrisko nadúval asrozčuchranými vlasmi vyzerala ako smutný netopier, ktorého sa štíti každý okrem čudáckych jaskyniarov, čo zprazvláštnych dôvodov zaliezajú pod zem. Zo všetkého najradšej by sa aj ona zahrabala kamsi hlboko, aby zišla ľuďom zočí. Hlavou sa jej hmýrili hrôzyplné predstavy.

– Mám pre vás dobrú správu, – povedal jej len pred malou chvíľou lekár, tváriac sa dôležito ako mesiáš. Vysoký, dopredu nahnutý švihák, ktorému na dôstojnosti pridávalo chudobné, no intelektuálne prostredie malého mesta. Šepkalo sa, že udržiava tajný – očividne nie dosť tajný – vzťah sVierou, slobodnou matkou voľných mravov, ktorá nikdy neoznačila otca svojho dieťaťa. Každá zctihodných slečien by sa sním bola rada spustila, ale on ostal voči ich vyzývavému chichotaniu vlažný. Aj to sa povrávalo, že kúpil stavebný pozemok na Riku, vsevernej časti Dobšinej, kde mali rozostavané domiská niektorí ztých lepších občanov mesta aaj sám mešťanosta, ktorý povstal zdramatických, ale zgruntu demokratických volieb. Nech to bolo akokoľvek, rozptyl jeho záujmov bol široký. Od bubnovania vmiestnej kapele vyhrávajúcej odrhovačky na svadbách cez poľovníctvo až po regionálnu politiku, ktorá mnohé zjeho záujmov uľahčovala.

– Akú už len dobrú správu môžete mať pre mňa vy, pán doktor? Že mi mešká menzes, lebo mám mierny zápal vaječníkov? – neubránila sa irónii Žofka zliezajúc zkozy, pričom si sukňou prostodušne zahaľovala rozkrok, vktorom sa lekár akurát prestal prehrabávať. Tváril sa pritom ako rezervovaný mysliteľ. Jedna ruka hlboko vo vagíne adruhá na podbrušku.

– Slečna, najkrajšie poslanie vživote ženy je byť matkou. Avy sa matkou čoskoro stanete. Ste tehotná. Vapríli sa vám narodí dieťa. – Povedal to pokojne arozhodne. Obrátil sa knej chrbtom, automatickými pohybmi sa zbavil latexových rukavíc, stúpil na pedál smetného koša avhodil ich kostatným, odporne vlhkým svedkom osudových správ. Tieto však neboli proroctvom oslavy nového života.

– Ste si tým istý? – prosebne zašepkala Žofka.

– Som si tým taký istý, ako že je slnko nado mnou. Vypíšem vám tehotenský preukaz. Sestrička vám vezme trochu krvi apotom sa uvidíme každý mesiac. Vždy prvý utorok vmesiaci. Dobre? – hovoril pokojne, vjednej tónine, tak ako už tisíckrát predtým.

– Vutorok máme dvojhodinovku matematiky. Ani neviem, či ma Vozárik pustí, – zvraštila Žofka čelo aani si nevšimla, ako sa sestrička škľabí popod fúz. Lekár prešiel jej námietky mlčaním apovýšenecky si prekladal na stole všakové tlačivá. – Ačo keby som si to chcela dať zobrať? – opáčila avočiach jej zablysla ponurá iskierka nádeje.

– Nooo... ak máte vpláne uvažovať ointerrupcii, musím vás poučiť omožných následkoch... – odvetil zmeneným hlasom, ale ani potom sa na dievča nepozrel. Sestrička sa pomrvila na otáčavej stoličke srozkývaným sedadlom aošúchaným operadlom anakoniec sa nezdržala.

– Pán doktor, Žofka je sirota abýva len so starou mamou. Chodí do štvrtého ročníka na gymnázium. Boh vie, že sa odieťa nemôže postarať. Veď sama je ešte dieťa. Avôbec, stará matka ju dozaista prizabije, keď sa to dozvie, – zastarela sa všetečne. Žofka sjej dcérou chodila na základnú školu. Bolo to také vycivené blonďavé dievčisko, čo sa po meste ustavične preháňalo na bicykli, aŽofka ju prehliadala, rovnako ako všetky ostatné detváky. Napokon, tak isto ako aj oni ju. Sestrička vstala ztej rozheganej stoličky avýznamne si uhládzala biely plášť. Rovnako ako väčšina ľudí, čo sa vpráci prezliekajú do uniformy, aj ona chodievala po meste vobnosenom oblečení, pokombinovanom zfundusu ešte zjej lepších čias, avambulancii sa schovávala za honor bieleho plášťa. Čo nosievala vzime pod kabátom, sa nedá ani domyslieť. Bola to malá guľatá osôbka strvalou, akú mávajú vševediace domovníčky, austavičným vťahovaním brucha, čo jej vyčnievalo pred monumentálne poprsie, astým spojeným nadvihovaním ramien prišla okrk. Len tak sa mohlo stať, že nakučeravenú hlavu mala nastoknutú hlboko medzi kľúčnymi kosťami.

– Prizabije, – vzdychla si Žofka nahlas. Dovtedy si na starú matku ani len nespomenula. – Ona sa to nesmie nikdy dozvedieť!

– Teda tak sa veci majú. – Lekár zdvihol hlavu akonečne uprel zrak na dievča zmeravené od strachu. – Nuž, čo stým urobíme? Vieš čo, ja ti dám tlačivo, ty popremýšľaš, vyspíš sa na to abudúci pondelok prídeš za mnou do nemocnice do Rožňavy. Dohodnuté? – Premeral si ju aztváre sa mu na okamih vytratil neosobný odstup, ktorým sa lekári mimovoľne obrnia voči chytľavému utrpeniu chorých... anechcene tehotných. Skúmavo sa jej zahľadel do očí, ačo tam uvidel, to ho pichlo priamo vsrdci. Bolo to odzbrojujúco beznádejné aodovzdané zúfalstvo. Ak by bola Žofka čo len trochu schopná myslieť na niečo iné ako na túto Jóbovu zvesť, bola by vlekárovej tvári okrem súcitu vyčítala aj náznak opovrhnutia, ktorý by ju razom posunul vpomyselnej hierarchii obťažkaných žien ojednu ligu nižšie.

– Dobre, pán doktor. Budúci pondelok, – zopakovala po ňom avzala tlačivo zrohu stola. Starostlivo si ho vložila do učebnice dejepisu, aby sa nepokrkvalo, aškolskú aktovku zatvorila cestou kdverám. Cítila, že lekár si so sestričkou vymenil významný pohľad. Vedela si ich aj živo predstaviť, ale neotočila sa. Bola si istá, že keby ich pristihla, nemohli by knej byť už nikdy milí. „Do budúceho pondelka to musím vydržať apotom si dám urobiť výškrab. Vpiatok odídem do Košíc, porozprávam sa sMichalom, vypýtam si peniaze avšetko bude zase dobre. Možno sa stretnem aj so Zolom. Minulý týždeň, keď mi priniesol kyticu ruží zich záhrady, pozeral sa na mňa tak pekne ako nikto iný. Všetko bude zase dobré,“ hovorila si cestou. Hlava jej šla prasknúť od náporu myšlienok, čo sa jej nekontrolovateľne rojili hlavou.

Bol iba začiatok septembra, ale studený vietor dával veľmi dôrazne na známosť, že jeseň vDobšinskej doline preberá moc nad okúňavým gemerským letom, čo sa ledva ohrialo, trochársky rozzelenalo lúky nad radom domčekov, učupených pod nimi zroka na rok odovzdanejšie, aako sa zdalo, bez boja odstúpilo moc pochmúrnej jeseni.

– Zima, čo? – ozval sa znenazdajky odkiaľsi laškovný hlas. Žofka sa strhla. Na chvíľu si myslela, že je sama na svete.

– Ach, Igor, kde si sa tu vzal? Nevidela som ťa! – zvolala potešene. – Nikdy som ťa nevidela radšej ako teraz. Zima, veru zima. – Pri pohľade na chalana shorským bicyklom, ktorý doteraz dostal všetko zadarmo, sa cítila aj ona menej ohrozená.

– Dnes som sa rehotal ako blázon. Vieš, čo povedal môj starý otec? – tislo sa zchlapca cez neudržateľný smiech. Oprel si hlavu ovolant anevedel sa prestať chichúňať. – Že vraj vDobšinej je zima len dva mesiace vroku, ato vjúli avauguste, keď nekúrime vpeci. To dnes povedal dedko, celkom vážne, ani mu nenapadlo, že to je vtipné. No povedz, nie je to na zdochnutie? – Po tvári sa mu od smiechu liali slzy.

– Áno, na zdochnutie, – vzdychla si Žofka. Jeho naivná veselosť by sa jej inokedy zdala hlúpučká azahriakla by ho, ale teraz nie. Igor, chlapec zdobrej rodiny, ktorý bol, ako si sám myslel, do nej bláznivo zamilovaný aktorý ju dokázal do nepríčetnosti vytočiť európsky deformovaným budhizmom, bol zrazu príjemným osviežením. Nadbiehal jej už dlho aDobšinčanov to pomaly prestalo dráždiť. Bačasom sa začalo šepkať, že nebodaj aj jeho rodičia prijali myšlienku zasnúbenia ich jediného syna stou malou židovkou, čo býva ustarej mamy, no Žofka veci videla celkom inak. Podvedome vycítila, že keby Igora vášnivo objala, zdupkal by ako gáfor. Nevedel onej zhola nič ato ho priťahovalo.

– Kde si bola? – opýtal sa lapajúc po dychu.

– Len na kontrole ulekára. Aty?

– Ja som bol vRejdovej. Až sa mi trasú lýtka. Pozri sa, ako som si ich cez prázdniny vymakal. Každý deň osemnásť kilákov. Ale aj chrbát... vieš, celé telo dostane zabrať. Doma si hneď dám proteíny. Po telesnej námahe sa ti vtele otvoria proteínové okná abudovanie svaloviny je viditeľnejšie. Aha, pozri, ako rysujem. – Zovrel päste aposunul ramená dopredu. Pochabo si užíval pozornosť dievčaťa anevidel nič ztoho, čo jej utrápená tvár zúfalo kričala do sveta. Mlčky na neho hľadela aon si jej nemotu vysvetlil po svojom. Pre Igora bolo nepredstaviteľné, že by mohla existovať bolesť či utrpenie, na ktoré meditácia nezaberá.– Super. Vyzeráš tak... zdravo, – dopriala mu trochu uznania avykrútila ústa do smutného úsmevu.

– Teraz to bude ťažšie, vieš... škola... – pokrčil nosom aotrávene sklonil hlavu.

– Hej, teraz to bude ťažšie, – vzdychla si skľúčene Žofka. – Prepáč, musím ísť.

– Aby som nezabudol. Prídeš vsobotu do kulturáku? Bude diskotéka. Prvá po prázdninách.

– Nie, Igor, neprídem. Pôjdem do Košíc. – Mávla rukou na pozdrav ako niekomu, na koho nie je ťažké naďabiť kdekoľvek, apreto si jeho spoločnosť niet prečo zvlášť ceniť. Napriek tomu si plne uvedomovala, že si ho vo svojom svete chce uchovať.

Do piatka zostávalo pár dní aona sa čoraz viac ubezpečovala osprávnosti svojho rozhodnutia vyplniť tlačivo, podstúpiť predoperačné vyšetrenie ačo najskôr sa zbaviť zárodku, čo jej parazituje vbruchu. Samo jej telo sa bránilo, akoby plod chcelo vyhnisať. Vracala niekoľkokrát denne až do úplného vysilenia apotom nevládne klesla na kolená. Sliny jej stekali po brade azachytávali sa odlhé vlasy. Na jedlo už hľadela len ako na budúce zvratky atak jej aj zapáchalo. Stará matka ju častovala nevraživými pohľadmi. Šomrala, že to všetko preto, lebo celé prázdniny bola kdesi včertoch-diabloch abohvie, čo tam pojedla. Ale hlavne preto, lebo ju nikdy nepočúva arobí si, čo chce. Dalo sa pripustiť, že má čiastočne pravdu, keby to isté netvrdila každý deň, odkedy Žofke slúži pamäť.

Najprirodzenejšie by bolo, keby stará mať vnučku po nebohej dcére milovala, aešte pudovejšie, keby si vnučka starú mať vážila arešpektovala, ale nikdy to tak nebolo. Žofka tajne upodozrievala starú ženu ztoho, že mama si vzala život pre jej bezduchú morálku, ababka nikdy neurobila nič, čo by vdievčati vzbudilo úctu. Na druhej strane však práve vďaka tomu bola Žofka až dojímavo nezávislá od vonkajšieho uznania. Tak sa stalo, že sa tie dve nemali rady, hoci mali len jedna druhú. Žofka sa od pondelka do piatka učila avpiatok hneď po škole ubzikla do Košíc, kde ju čakal Michal.

Keď vten prvý septembrový piatok otvorila okno na svojom košickom byte, mohla myslieť len na jedno. Že túži len po tom, aby jej Michal dal peniaze aaby hneď odišiel. Aby mu manželka, syn avnúčatá, ktokoľvek znich, naložili toľko povinností, že nebude môcť zostať ani do rána, tobôž celý víkend. Sadla si kotvorenému oknu, vyložila si nohy na stôl, tak ako to robievala vždy, azapálila si cigaretu. No vzápätí ju sodporom zahasila. Zdvihol sa jej žalúdok, ledva dobehla do kúpeľne, kľačiac objala záchodovú misu avracala, hoci vôbec nemala čo. Pred cestou sa bála čokoľvek prehltnúť. Sodpornou horkou chuťou vústach sa vrátila koknu. VKošiciach bolo oveľa teplejšie ako vDobšinej. Vzáhradkách na protiľahlom svahu ešte prevládala zelená farba, zatiaľ čo na Gemeri sa už vyorávali zemiaky,nič iné sa tam ani neurodilo. Vzáhradke pred Zoliho domom sa vhriadke hrabal jeho otec, na hlave jeho večná šiltovka, aztranzistora, bez ktorého sa ani nepohol, sa ozývali clivé maďarské melódie. Zoliho nebolo vidieť, ale Žofka ho ani nevyzerala, ba ani nemala vúmysle ukazovať sa mu na oči. Vedela, že ako učeň elektrikár máva odbornú prax aj do večera. Vyčkávala Michala. Hľadela na cestu apodchvíľou, keď začula zvuk auta, sa nadvihla na lakti, aby ho uvidela skôr, ako zazvoní pri dverách.

„Nepoviem mu to hneď. Najprv ho nechám, nech sa vyrozpráva. Má to rád. Len aby zase neprišiel napaprčený. Jeho syn ho dokáže vytočiť. Budem pokojná, vypočujem ho, postavím sa na jeho stranu aneprestanem sa usmievať. Tak to má rád. Až keď zistím, vakom je rozpoložení, až potom sa rozhodnem, ako mu to poviem. Nemyslím, že by chcel mať decko. Myslím, že mu na jeho rodine záleží, ato by bol koniec. Určite tušia, že má milenku, ale tehotná milenka je niečo celkom iné. Rozvod by nechcel ani on, ani jeho žena. Prachy ich držia pokope silnejšie ako iných láska. Nakoniec, ani ja sa nechcem vydávať za penzistu.“

Sedela tam arozmýšľala, až kým sa celkom nezotmelo. Michal sa neozval. Dalo sa čakať, že sa mu podarí prísť až vnoci. Občas sa to stalo. Preto keď mala zadok úplne stŕpnutý, natiahla sa na gauč azapla televízor. Zvuk stiahla na minimum, aby začula, keď zazvoní. Bola by ho dobre počula aj tak, ale keď sa na niečo veľmi čaká, je snaha eliminovať riziká priam hysterická. Celkom vyčerpaná nakoniec zaspala aprebudila sa až nad ránom. Mala stuhnutý krk od nepoddajného vankúšika achrbát celkom studený. Len čo sa jej všakhlavou ako ničivý blesk mihla neodbytná myšlienka na cudzopasníka, čo jej zožiera vnútro, obracia žalúdok naruby achce nenávratne zmeniť celý jej život, všetko ostatné bolo celkom bezvýznamné.

– Skúsim zájsť ktuzexu. Kde inde by mohol byť. Volať mu nemôžem. Bože, prosím, daj mi vypiť aspoň kávu, – úpenlivo prosila zrkadlo vkúpeľni. Kým si však umyla zuby, dvakrát vracala. Obliekla si džínsy, biele tričko azamatové sako. Vtúto sezónu sa vKošiciach nič iné nenosilo. Vyšla zdomu azhlboka sa nadýchla. Hlava sa jej zatočila, sotva podišla klavičke pri bráne abez sily sa na ňu zvalila. Keby bola rezko vykročila adobehla na šestnástku, bolo by vten deň dopadlo všetko inak.

– Hej, si to ty, Žofia? Včera som videl vtvojom okne svetlo, ale bolo už neskoro. Kedy si prišla? – ozval sa hlas akoby zdiaľky. Prudko zdvihla hlavu, až zasyčala od bolesti. – Čo ti je? Vyzeráš zmordovaná.

– Ale, mám zaležaný krk. Celú šiju mám stuhnutú. – Prišlo jej vhod, že môže hovoriť okrku anemusí hľadať iné výhovorky. Zolimu predsa nemôže povedať pravdu. Ani Zolimu, ani nikomu inému. – Myslela som na teba, ale napadlo mi, že máš odbornú prax.

– Nie, včera nie. Bol som vsúbore. Nacvičujeme nový program. Choreograf mi dal sólo včapášovom tanci. To ti je taká energia! Vieš, samé ostré cifrované pohyby aklobúčik skohútími perami. To sa tancovalo kedysi pri verbovačkách na vojnu. Preto ten testosterón. Chystáme sa na turné do Anglicka. Ešte mi brnia lýtka od tých bočných výkopov. – Priam žiaril pýchou. Bol to rovný fešák so šibalskými fúzikmi ahrivou nepoddajných vlasov farby slamy, možno trochu svetlejšími ako slama, ale rovnako lesklými. Bol tiež synom bohatých rodičov abýval vjednom ztých parádnejších domov na briežku oproti Žofkinmu bytu, ale čo bolo podstatnejšie, nebol to žiaden intelektuál. Preto mu oči svietili hrdosťou, keď vykladal osvojom tanečnom triumfe. Pekný, bohatý ahlúpy sa jej zdal prijateľnejší variant ako pekný, chudobný amúdry. Vedela, že je do nej platonicky buchnutý, adoteraz si to hriešne užívala. Netušila, ako skoro sa jeho nenaplnená láska knej vrchovato naplní.

– To je dobre, – ledva zo seba vytisla, ale od ďalšieho rozhovoru ju oslobodil autobus, ktorý sa zjavil spoza zákruty. – Prepáč, musím ísť.

– Môžem ísť stebou, ak chceš! – navrhol zničoho nič, celý nabudený zle pochopenou pochvalou.

– Radšej nie. Ale potom sa možno uvidíme. Ahoj. – Naskočila do posledných dverí autobusa. Bola rada, že sedí, aani jej nenapadlo otočiť sa azamávať mu, zatiaľ čo on tam stál akýval ako oživot.

Ozrušení tuzexu sa šepkalo už pár rokov apoloprázdne výklady naznačovali, že koniec Žofkinej svätyne džínsov akašmírových svetríkov sa už naozaj neodvratne blíži. Na druhej strane však na Hlavnej ulici podchvíľou novopečení podnikatelia otvárali obchody apopri tureckých brakoch sa zjavil aj Benetton atiež Mango. No taký šál zo škótskeho kašmíru, aký si túto zimu Žofka kúpila vtuzexe, taký sa nikde inde dostať nedal. Veksláci tu obsmŕdali atak ako vždy nenápadne ponúkali bony, ale nedalo sa prehliadnuť, že ich sebaistota je dávno preč. Michal tu veksloval už dobrých pár rokov avynášalo mu to nepomerne viac ako kantorská kariéra na univerzite. Postavil vilu pri Bukoveckom jazere, každý rok si kúpil nové auto, vždy drahšie aluxusnejšie, synovi zariadil realitnú kanceláriu, ale čo bolo dôležité pre Žofku, pravidelne jej dával toľko peňazí, že si našetrila peknú kôpku, očom, samozrejme, nevedel a... kúpil byt na Podhradovej, kde sa stretávali. Čo jej prinášalo najväčšie potešenie, boli nákupy vtuzexe, vďaka ktorým bola vDobšinej za módneho guru. Aj profesorky sa za ňou závistlivo otáčali ato by nevymenila za nič. Pravdou však bolo, že Michal hazardoval nielen so svojou povesťou penzionovaného profesora dejín, ale aj so slobodou. Podchvíľou sa odkiaľsi zjavili policajti aveksláci sa rozpŕchli pomedzi nakupujúcich, tváriac sa pritom, že jediné, čo ich zaujíma, je parfum či mejkap. Na prízemí totiž bolo iba oddelenie kozmetiky abežať hore schodmi neriskovali. Policajti by cez výklad uvideli chaotický galop vždy rovnakých ľudí aich práca by sa tým pomerne uľahčila. Aj medzi nimi, tak ako vkaždej skupine ľudí, čo majú rovnaké záujmy, vládol konkurenčný boj a... závisť. Jedna znich, Viera, postaršia židovka pôvodom zPrahy, sa na základe udania ktoréhosi zpriekupníkov bonov dostala do väzenia. Naparili jej dva roky natvrdo. Žofka si ju dobre pamätala. Bola veľmi elegantná atakpovediac západným spôsobom milá. Sčoraz častejšie sa šíriacimi správami ozrušení tuzexu boli títo priekupníci nákupných poukážok fiktívnej hodnoty, ktorá závisela len od toho, koľko sa ich podarilo priviezť zPrahy, viac napätí aostražití. VPrahe sa nepochopiteľným spôsobom, ktorý bol vrozpore so všetkými ekonomickými zákonitosťami, cestou štátneho bankového systému premieňali tvrdé valuty na papieriky podobné stravným lístkom. Dali sa tam dostať po dve koruny, košickým vekslákom ich kuriéri predali po tri atí ich ponúkali ľuďom túžiacim po tvrdých Spartách, Coca-Cole vplechovke, tenkých avoňavých žuvačkách vpestrých obaloch alebo modrých džínsach, po päť až osem korún. Takých, čo kúpili, sa našlo vždy dosť na to, aby veksláci postávali celé dni pred obchodom prinášajúcim závan západnej civilizácie, ačo bolo hlavné, nezaujímali policajtov.

Vto sobotné ráno uvidela Žofka len niekoľko znich. Bolo ich menej ako zvyčajne. Mohlo to byť tým, že kuriér neprišiel, ale aj nedostatkom tovaru. Michala nikde. Podišla kchlapovi, ktorého občas videla zhovárať sa sním, apotichu ho pozdravila.

– No servus, Žofka. Čo ty tu? – odpovedal na jej pozdrav. Tváril sa rozpačito, ale nie odmietavo.

– Hľadám Miška. Včera sa neukázal, ani len nezavolal. Neviete, čo je sním? – Jednou rukou si držala žalúdok, aby sa jej netisol do pažeráka, adruhou mu potriasla pravicu, čo jej natŕčal.

– Ani nemohol, Žofka. Mišo to má už za sebou, – vyhlásil aneprestal jej zvierať ruku.

– Miško to má za sebou? Čo má za sebou? – zmätene drmolila aopätovala jeho stisk, akoby chcela urýchliť jeho jasnú odpoveď.

– Poď sem nabok, dievča. – Odtiahol ju za roh dvora, kde stálo niekoľko nablýskaných limuzín sveľkými cenovkami na predných oknách. Nadýchol sa, ale ruku jej stále zvieral, akoby ju tým chcel udržať vpokoji. – Mišo je ta tam, maličká. Vo štvrtok mi to povedal kamarát zPalkovičovej. Tam kdesi býval aj Mišo. Nevedel presne, čo sa stalo, len toľko mi povedal, že ho dopichali loveckým nožom. Aže to spravil sedemnásťročný chlapec, syn akéhosi policajta, – vyrukoval stým tak nezúčastnene adrsne, že Žofka si vymanila dlaň zo zovretia ačupla si. Oprela sa omúr avypleštenými očami hľadela na koleso auta. Nevedno prečo, začala počítať skrutky na disku. Stredový kryt sa jej pred očami zrazu roztiahol do elipsy aona sa zošuchla na zadok. Nevedela, ako dlho tam sedela. Zvuky vnímala, akoby prichádzali zveľkej diaľky, kam sa už nechce nikdy vrátiť. Muž ňou triasol apotľapkával ju po líci až dovtedy, kým sa to hlúpe koleso znova nezaokrúhlilo. Napadlo jej, že je celkom iné ako predtým. Aj ten chlap, čo sa nad ňou skláňal anástojčivo ňou lomcoval, bol iný.

– Je ti lepšie? Počuješ ma? Pozri na mňa, – opakoval donekonečna.

– Áno, počujem, – vydýchla nahlas, aby sa zbavila jeho dotieravého mykania. Žalúdok mala na jazyku.

– Uspokoj sa, moja. On ťa mal rád. Ako sa len vždy tešil na piatok. Každú chvíľu pozeral na hodinky. Nevedel sa ťa dočkať. Neviem, či mal niekoho na svete radšej ako teba, ato už je čo povedať. Poznal som ho roky rokúce. No poď. Potrebuješ sa napiť. Vezmem ťa do Slovanu. Bude dobre. Uvidíš. Všetko bude dobre.

– Nebude, ujo, nebude. – Opatrne vstala achytila si krk. Ešte stále ju trochu bolel, ale ona sa tomu len horko usmiala.

– Bolí ťa krk? Ublížila si si? – opýtal sa ustráchane.

– Hej, bolí. Vnoci som si ho zaležala, – povedala avybuchla vplač. Bolo to tak dávno. Všetko už bolo inak. Muž sa pomaly upokojil, prestal ňou lomcovať apoobzeral sa okolo seba. Až teraz mu došlo, že dievča, ktoré celkom bez seba ležalo pri múre, aon, čo ju plieskal po tvári akričal ako na lesy, upútali na seba pozornosť hlúčika ľudí. Ponaprával si sako, zastrčil si košeľu do nohavíc asvýrazom naštrbenej vážnosti sa pridal knim. Neobratne, svypnutým hrudníkom im vysvetľoval, čo sa prihodilo, rozkladal rukami aoŽofku sa prestal zaujímať rovnako ako všetci ostatní. Nikým nepozorovaná odišla apo pamäti sa vrátila domov. Jej zmysly boli natoľko ochromené atelo od ustavičného vracania vysilené, že sa nestrhla ani na prihlučný smiech dievčat, čo sedeli vautobuse priamo za ňou azúfalo chceli upútať pozornosť chalanov sediacich vpredu. Ich smiech znel ako štekot besného ratlíka. Ani sa nepohla. Vydala sa napospas všetkému, čo sa malo diať. Zletargie ju prebral Zoliho hlas. Celkom zabudla, že existuje.

– Žofi, akosi skoro si späť. Vidíš, mohol som ísť stebou. Ideš domov? – táral celý rozjarený. Napadlo jej, že celý ten čas stál pred domom akrepčil hlúpe čapáše.

– Áno, bola to len chvíľka. Idem domov, – vytlačila zo seba. Zrazu jej však spoločnosť chlapca, čo stelesňoval život aradosť, nebola na ťarchu. Zachcelo sa jej byť sniekým, ako je on. Hlúpučký, rozmaznaný výrastok, ktorému sa nestávajú zlé veci. – Príď poobede, ak chceš, – navrhla aon sa usmial od ucha kuchu. Myslela si, že ona sama pozvanie vzápätí oľutuje, ale nie. Len jej blyslo hlavou, že má prázdnu chladničku.

– Prídem rád, aoktorej asi? – spýtal sa nadšene.

– To je jedno. Nepôjdem nikam. Len... nemám ti čo ponúknuť. Pitia je tam dosť, ale na jedenie nemám nič.

– Stým sa netráp. Moja mama je kuchárka vRokoku. Prinesiem niečo. Hej... máš rada plnenú kapustu?

– Neviem, nepoznám plnenú kapustu. Čím sa kapusta plní? Prines, uvidím, – odvetila apomyslela si: „Rodina sremeslom vrukách, ako asi prišli ktakému domisku.“ Na okamih precitla zbeznádeje anechala sa ovanúť sviežosťou obyčajných vecí. Ani po tom, čo sa vrátila do bytu, nedovolila bolesti, aby zvíťazila nad neodolateľnou predstavou dobrého jedla. Ale to len tehotenská pahltnosť na chvíľu prehlušila všetky iné, menej priebojné inštinkty. Dokonca našla sily, aby upratala, apotom sa dlho sprchovala. Tieto očisťovacie činnosti vnej odjakživa vyvolávali pocit nového začiatku či aspoň nádeje naň. Keď neskoro popoludní zazvonil zvonček pri dverách, mohla už myslieť len na plnenú kapustu.

– Ahoj, Žofka, zokna som videl, ako upratuješ, preto som neprišiel skôr. – Usmieval sa ako niekto, kto sa tejto chvíle nemohol dočkať. Ale to si nevšímala. Pohľad netrpezlivo hodila na tašku atrochu sklamane sa mu obrátila chrbtom. Zdala sa jej trochu malá. Pomalým knísavým krokom vošla dnu napred. VZoliho blízkosti sa cítila ako dospievajúce dievča, čo sa chichoce na chlapčenských vtipoch aklopí zrak pod žiadostivými pohľadmi. Tak, ako by sa mala podľa každej príručky pre pubertiakov nepochybne cítiť. Žofka by sa bola rada odovzdala tejto hre, ktorou sa nič neriskovalo, keby celé jej vnútro nekládlo taký dôrazný odpor. Práve jej ustavičná netrpezlivosť jej bránila vtom, aby sa ku komukoľvek priblížila viac, ako sa jej zdalo nevyhnutné. Pud sebazáchovy jej našepkával, aby preskočila fázu citového zblíženia. Aak predsa vytušila náznak sklamania, obrátila sa inam. Nikdy neriskovala citovú ujmu a... stratu času. Bála sa, že inde jej uniká čosi podstatné. Tak ako jej intuícia našepkávala, aj teraz šla podvedome osudu oproti. Zo Zoliho priam žiarila životná sila ajeho duchovná prázdnota nechávala jej city na pokoji.

– Mohol si prísť, ak si chcel, – usmiala sa cez plece. Zašla do kuchyne aon za ňou. Ohriala dva závitky kapustného listu naplnené bohviečím, odrezala pár krajcov chleba zo štvrtky, ktorú priniesol, apokojne prestrela na stôl. – Aký mäkký, – dodala.

– Hej, mäkký. Mama nosí chlieb zMaďarska. Chodí dvakrát týždenne predávať na blšák do Miškovca. Nosí tam naše Disko keksy, ženské vložky aktovie, čo ešte. Za to potom kupuje chlieb ačabajku. Alebo aj botasky. Tam dostať Nike, aj farebné, nielen biele, – Zoli hovoril, čo mu slina na jazyk priniesla. Sadol si oproti miestu, na ktorom zvyčajne cez okno vídaval Žofku. Oprel sa anazrel von. Pri pohľade na svojho otca, ktorý sa zaujato tmolil po záhrade, sa potmehúdsky uškrnul. Žofka sa blahosklonne pousmiala pri pomyslení, že Zoli má nebodaj pocit previnenia.

– Aty sňou nechodíš? – opýtala sa, aby ho vrátila späť.

– No určite. Ja by som tam nešiel vystávať aponúkať Maďarom vložky. Čo si? – ohradil sa pohŕdavo.

– Tomu rozumiem, – zatvárila sa premúdrelo, ale vskutočnosti nerozumela aani sa nesnažila. Chcela mu len pridržať stranu, aby nenaštrbila jeho sebaistotu. To, ako hovoril aako jedol, dávali záruku, že jej hlavu nezamotá. Na vidličku si nakládol za kopec čudnej výplne zo zhnednutej anechutne mľandravej kapusty anakláňajúc hlavu nízko nad tanier si ju celú vkladal do široko otvorených úst. Musela však priznať, že aj jej chutí. Jedla pomaly, aby Zoliho nebodaj neogrcala. – Je to výborné, – povedala suznaním aZoli sa splnými ústami vďačne usmial.

Keď potom umývala riad, schytil utierku aroztržito ho začal utierať. Podchvíľou sa jej dotkol ramena aona sa musela vľúdne pousmiať. Jeho rozpaky boli osviežujúce apupáky, čo mu zblízka zbadala na čele, neopotrebovane vitálne.

– Čo piješ? – opýtala sa nakoniec.

– Borovičku, – odvetil priamo.

– Tak to nemám. Vodku? – Nemohla sa prestať usmievať. Hoci jej spomienka na Michala, starca, ktorý bol jej najbližším priateľom, múdrym, sofistikovaným amilujúcim, zabrala vsrdci všetok priestor, ktorý je vymedzený pre úctu aoddanosť. Kým žil, verila, že ich puto spočíva vtom, že sú obaja židia. Teraz, keď bol navždy preč, zacnelo sa jej po jeho očiach, vktorých sa videla taká, akou vskutočnosti bola. Vedľa Zoliho si mieru svojej straty uvedomila vplnej sile. Prečo však stála ospoločnosť chalana so smiešnymi fúzikmi ahlúpym maďarským prízvukom, to nevedela aani nehľadala dôvody. Možno bolo oslobodzujúce užívať si blízkosť človeka, ktorý nevedel zhola nič otom, že je tehotná, že zomrel otec jej dieťaťa aže čoskoro zomrie aj ich dieťa. Amožno si len príroda chcela vybrať svoju daň.

– No vidíš. Mohol som priniesť. Mama nosí zveľkoskladu. Tam je oveľa lacnejšia. Amusím ti priniesť aj poháre. Vieš, koľko máme? Mama nanosila celé kartóny. Aty čo piješ? – všetečne nazeral do baru akrčil veľkým orlím nosom. Nie však anticky orlím, skôr dravo orlím.

– Ja si dám len za pohárik írskej whisky, – odvetila, bez akéhokoľvek určitého úmyslu pustila Michalovo obľúbené cédečko od Elánu azrovnako nepochopiteľných dôvodov si sadla vedľa Zoliho na gauč. Rozvalil sa do prostriedku aramená roztiahol na epedy, akoby čakal, že Žofka si sadne oproti do kresla.

– Whisky, ty si ako môj švagor Miky, Babiin muž. Priženil sa do nášho domu zjednoizbového bytu, má holú riť aafektuje ako kokot vstudenej vode. Jeho matka je biletárka vnočnom bare, otec prepitý muzikant ahrajú sa bohvie na čo. Toto tak nemám rád. Okolo domu nosí biele tepláky, akeď mama umýva schody, prekročí vedro. Ja ti poviem, neviem sa dočkať, kedy pôjdem na vojnu. Inak by som sa neovládol apovedal by som mu svoje, – čertil sa avôbec si nevšimol, že Žofka sedí na kraji gauča ahľadí mu do tváre. Uprel zrak na skrinku aoddával sa svojmu rozhorčeniu.

– Na zdravie, – ťukla pohárom ojeho aon precitol.

– Joj, prepáč, ale keď si spomeniem na toho grófa, ide ma poraziť. – Vyvrátil pohár do seba apoobzeral sa, akoby chcel zistiť, čo ďalej.

– To chápem. Máš rád svoju sestru, – opáčila obozretne. Jeho popudlivosť by mohla narušiť jej len ťažko uchovávaný, krehký pokoj.

– Nejde oto. Ale hej, mám len jednu sestru advoch bratov, sme štyria aotec derie ako mula. Už to nie je ako predtým, keď bol predsedom celozávodného výboru komunistickej strany. Teraz ho dali naspäť do dielne, – pajedil sa, akoby hľadal uŽofky podporu.

– On bol vstrane? To asi teraz nemá jednoduché. – Žofka zduše nenávidela potrimiskárskych komunistov, čo hľadali prospech za šíkom takých, ako boli sami, ale zároveň vedela, že neexistuje dedičný hriech. Kto iný ako ona mohol vidieť jasne, že deti sa musia oslobodiť od všetkého, čo rodičia zorali.

– Tak to máš pravdu. Kde sú tie časy, keď sa unás za papalášmi nezavreli dvere. Otec len naznačil auž riaditeľ poslal fúru spieskom. Vieš, asi som ti nepovedal, že otec od učňovky robí vPozemných stavbách. Aj vRusku bol. Atam sa nedostal len tak hocikto. Ateraz? Podnik sa rozkradol apevnej ruky niet. Skurvení židia.

Žofke napadlo, že to má celé trochu pomotané, ale dnes nemala vúmysle robiť osvetovú prácu.

– Chceš byť ako on? Preto sa učíš za elektrikára? – usmiala sa doširoka.

– Pre poctivých robotníkov slnko už nesvieti. Vyučím sa, lebo otec hovorí, že každý by mal mať vruke nejaké remeslo, ale radšej by som sa venoval tancu. Taký choreograf, to by ma bavilo, – vyhlásil aŽofka uvidela iskričku vzbury vjeho očiach. Tiež jej napadlo, že by mal študovať tanec alebo hocičo iné, len nie elektrinu, ale už sa jej nechcelo vŕtať vjeho dileme. Mnohí jej spolužiaci oduševnene hovorili otúžbe zapísať sa na medicínu či právo, ale jej bolo jasné, že si takto len onanujú svoje chabé ego. Spoločnosť pripisuje niektorým povolaniam výnimočný honor ačlovek potom kvôli tomu podceňuje svoje skutočné záujmy apredpoklady. Zolimu sa dozaista viac pozdávala predstava krepčenia ako hrdlačiny vprievane výrobnej haly. Ale komu nie.

– To ti verím, Zoli. Ty ešte aj vyzeráš ako tanečník. Nohy kladieš ako baleťák. Ostávajú za tebou stopy ako... rybia kosť. To som si všimla. – Smiala sa prihlasno, aby zbavila priestor mentálneho smogu. Zolimu sa jej slová očividne páčili.

– Ja viem, že ty mi rozumieš. Cítim sa stebou taký silný alebo čo. Vždy sa veľmi teším na piatok. Už aby si zmaturovala aprišla na právo do Košíc. Rád sa stebou zhováram. – Konečne sa jej pozrel do tváre.

– Aj ja sa teším. – Vrátila mu láskyplný pohľad adoliala pohár svodkou. Hlavou jej preletela myšlienka na plod, čo jej ohlodáva útroby, ale vzápätí ju zahnala preč. „V pondelok sa to vyrieši. Dovtedy na to nebudem myslieť,“ pomyslela si aspokojne sa oprela vedľa chalana, pre ktorého bola nepopísaným listom papiera.

– Vždy si sa mi páčila. Si celkom iná, – hovoril, hľadiac jej do očí. Lovil slová, ale nenašiel žiadne, ktoré by vysvetlili, ako iná mu pripadá.

– Aj ty sa mi páčiš. – Ktokoľvek, kto by nebol zahľadený do seba, by vjej hlase rozoznal plytkú bezobsažnosť.

– Môžem ťa pobozkať? – opýtal sa detsky. Nebola prekvapená, len sa jej chcelo smiať nad jeho bezprostrednosťou. Nahla sa aletmo mu cmukla na líce. Podvedome privrel oči, jednou rukou položil pohár na stôl adruhú jej ovinul okolo ramien. Zošpúlil pery, tvrdé fúziky sa mu naježili anaklonil hlavu nabok. Pery sa im stretli vsuchom bozku ajediné, na čo mohla myslieť, bolo, že Zoli má priveľký nos. Tlačil ju na lícnej kosti avôbec si to neuvedomoval. Sinakším nosom sa totiž nebozkával. Vnímal len svoje telo. Inak by ju nebol ramenom tak silno tisol ksebe. Potom jej bezmyšlienkovito vzal prsník do dlane.

– Tie tvoje cicky. Vždy som znich šalel. Bazmek, aké pevné. – Rozhodla sa, že si túto chvíľu užije. Ako pilulku proti bolesti. Nemal pekné zuby, dlhé, tenké,vpredu sa prekrývali, akeď sa usmial, bolo mu vidieť začernetú štvorku vpravo hore, no aj tak bol jeho dych svieži. Vo chvíli, keď sa jazykom dobýjal do jej úst, sa dokonca zdalo, že jeho prostomyseľnosť je mužná, priam vzrušujúca. Neprešpekulovane samčia.

– Áno... áno... – šepkala ajej myseľ sa rozplynula vtelesných tekutinách. Cítila jeho ruky asúľavou ich prestala kontrolovať. Nepomohla mu pohybom tela, zostala vágna, tak ako sa to robí smužmi, na ktorých nezáleží, ale oto rýchlejšie abez zábran prichádzala slasť. Po pamäti odhodila epedy na zem auvoľnila celú plochu gauča. Hlboko vzdychla spocitom absolútnej beztiaže, aký prichádza po vyčerpávajúcej námahe. Nelomcovala ňou vášeň, naplno sa oddala darovanej nezáväznej slasti.

–Si krásna... krásna... – šepkal dýchavične anadvihol sa, aby si vyslobodil obrovský penis zbielych nudných spodkov. Bol taký tvrdý, že sa mu rozkmital. Nedočkavo ho zasunul do nej azaklonil hlavu. Všetko, čo urobil, bolo predvídateľné, až na ten penis. Cítila ho až pri pupku. Zabolelo to tak živočíšne, ba až oplzlo, presne tak, ako sa vtej chvíli chcela cítiť. Vulgárne asurovo. Hocijako, len nie nežne aláskyplne. Čo najjednoduchšie. Nadhadzoval sa, plieskal oňu ajednou rukou jej hnietol prsník. Každý jeho pohyb prijímala so zaťatými zubami. Chvíľu znášala pleskot vrozkroku trochu strnulo, lebo sa bála, že sa jej vnútornosti natisnú do hrdla abude grcať, shlbokými nádychmi sa však utíšil nielen žalúdok, ale aj myseľ apodarilo sa jej naplno oddať sa stupňujúcej sa rozkoši. Ústa sa jej zrazu roztiahli do kŕčovitého, takmer cynického úsmevu.

„Bolo by hlúpe predstierať orgazmus,“ pomyslela si. „Nezáväzný sex predsa nezaväzuje kničomu. Ibaže by som chcela, aby sa zmenil na záväzný, ato rozhodne nechcem.“ Odovzdane zaklonila hlavu aprestala klásť odpor mravčeniu, čo sa jej od panvy príjemne šírilo po chrbte až ktemenu hlavy. Soslobodzujúcim výdychom sa zjej hrdla dral ryk, akoby mal byť posledný. Nežiadalo sa jej ani pohnúť. Odovzdala sa pomaly ustupujúcemu opojeniu aspevne zatvorenými očami pozorovala bláznivý krvavý kaleidoskop, ktorý sa dramaticky anekontrolovateľne zmenil na pokojnú tmu. Oveľa skôr, ako sa dalo čakať podľa jeho odhodlania, sa zrazu prilepil na jej mokrý rozkrok azavyl. Potom ešte raz pritisol azajačal očosi vyšším zvukom. Prevalil sa na bok arukou si chytil ešte stále tvrdý penis.

– To ale bolo, čo? Idem si ho opláchnuť. – Cmukol jej na líce povinný bozk arozkročmo odišiel. Tielko, oktoré sa doteraz nikto nestaral, sa mu okolo zadku vlnilo do zvona. Žofke napadlo, že mu ho určite mama priniesla zMaďarska... lacno. Akokoľvek sa snažila odľahčiť túto chvíľu, nepodarilo sa jej uprieť Zolimu uznanie za odzbrojujúcu rozkoš abúrlivý orgazmus, aký sa jej doteraz nepodarilo dosiahnuť ani prúdom vody zo sprchovej hlavice namiereným na klitoris. Zoliho zásluhy však nepreceňovala. Nemilovala ho, preto sa nenechala uniesť zveličovaním, neoddychovala so sladkým úsmevom amdlým pohľadom, neovoniavala deku, ktorá bola ešte vlhká, aani ju nepichla pri srdci tieseň, aká spravidla sprevádza doznievanie slasti po milovaní. Láska ju mala stretnúť až oveľa neskôr. Magická abolestná, aká už len láska môže byť. Zoli sa vrátil stým istým spokojným samčím výrazom, pozbieral si nádoby od kapusty, natiahol si nohavice, pričom vpodrepe vystrčil zadok, aby sa jeho mužná pýcha utriasla do správnej polohy, abez dlhých rečí odišiel.

– Žofka! – zavolal spoza mosta. Sedel na bicykli sjednou nohou na zemi anikoho viac tam nebolo. Musel pri tom moste vartovať, kedy príde. Nemohlo to byť inak. – Už si späť?

– Áno, vždy chodím týmto autobusom. Netreba mi vRožňave prestupovať. Ačo ty? Vyšiel si si na bicykli?

– Som tehotná.