Nina Krausová

Neßer ma

Ukážka z elektronickej knihy

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Nina Krausová, 2014
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2014
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2014
Design © Marta Blehová, 2014
Jazyková úprava Sylvia Sachs
410. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-393-9 (brož.)
ISBN 978-80-8114-428-8 (ePub)

1.

Voľakedy bola presvedčená, že keď ju opustí, prestane existovať. Že vyskočí z kože, že skočí do ohňa... Bolo by to symbolické – upálenie hriešnice, zlej čarodejnice, čo počarila mužovi inej ženy. Lena však nemá oheň, má len dvojplatničku. A radiátory. Dva. Jeden v izbe, čo je súčasne kuchyňou, spálňou aj jedálňou, a potom ešte jeden v kúpeľni s luxusne a zbytočne veľkou vaňou. Vaňou, kam by sa zmestili dvaja. Teoreticky, nikdy to totiž neskúšala, jej milenec... vlastne bývalý milenec, bol striktný. Odchádzal od nej vždy tak, aby stihol večerné správy. Väčšinou vtedy stála pred zrkadlom v kúpeľni, okolo tela oranžová či iná osuška, na pleciach kvapky vody, po chrbte a po nohách stekajúce pramienky. Nevydržala by v izbe, keď zo stoličky bral vzorne poukladané nohavice, tričko, slipy, ponožky. Nemohla sa pozerať, ako si sadá na posteľ a premyslene, vždy rovnakými pohybmi, na seba navlieka kus po kúsku, potom vstane, zapne opasok, prehrabne vlasy a pozrie na ňu. A Lene sa zakaždým chcelo jediné: nebyť! Miesto toho však, aby náhle zmizla spred zrkadla, vyparila sa zo svojho i z jeho života, si len naďalej mlčky prečesávala vlasy a čakala, kým k nej podíde, objíme ju a pobozká na ucho. Vedela, že na ňu rád pozerá, mala nacvičených niekoľko koketných ťahov a milých grimás, ktoré on, ako každý chlap, považoval za podvedomé, prirodzené. To mal na nej rád. A ona mu to dopriala. Občas. Tú miernu teatrálnosť, čo by zo svojej manželky nevydoloval, ani keby k takému správaniu mala sklony.

Svoje manželstvo nerozpitvával, akurát občas, akoby mimovoľne, uvoľnene a konverzačne prehodil: oženil som sa s právničkou. Spočiatku si Lena myslela, že sa jej milenec... vlastne už teraz bývalý milenec, sťažuje, neskôr, keď už dokázala rozlíšiť rôzne odtiene v jeho hlase, v tom našla neosobné konštatovanie ženatého chlapa. A neskôr dokonca náznak radosti, áno, akoby ho Lena sama upozorňovala na pozitívne stránky jeho manželky. Tým, že stupňovala svoje nároky na jeho voľný čas. Často si večer otvorila víno a potom mu písala siahodlhé maily, v ktorých náročky a premyslene vrstvila zmäť citov, bojovnosti, rečí o rozchode a svojom oslobodení, búrlivé vyznania lásky, narážky na pozornosť iných mužov. Väčšinou na ne neodpovedal. Rovnako ako na esemesky, ktoré mu posielala o polnoci či pred svitaním. Uvedomovala si, že ho svojimi náladami nabáda k tomu, aby sa tešil, že zostal pri tej svojej právničke. Aby bol na seba hrdý, že včas rozoznal a zvolil skutočné hodnoty, čiže svoju právnickú chladničku s kalkulačkou, ktorá spoľahlivo riadila chod domácnosti a tiež výchovu ich troch utešených dievčatiek. A že Lenu, síce krásnu (to hovorieval on, ona si tak nikdy nepripadala), ale aj živelnú, prezieravo a navždy prevelil do pozície milenky. Stále bola taká, ale zároveň aj čoraz viac malicherná a cynická. Spočiatku si to mohla dovoliť, cítila, že je v pozícii kráľovnej, vedela, že jej milenec s ňou rieši všetky dôležité záležitosti. S ňou prežíval vášeň, radosť z milovania.

Rád sa jej dotýkal.

„Zbožňujem vôňu tvojej pokožky,“ šepkal.

„Zachráň ma, tak veľmi ťa potrebujem, nechcem ťa stratiť,“ opakoval.

Bolo príjemné mu uveriť.

Menila sa postupne, odkedy si uvedomila, že jej bytostne a stále viac chýba to, čo od neho nemohla žiadať. Spočiatku jeho narážky, že by mohli mať spolu dieťa, odrážala s nadhľadom, po štyridsiatke však náhle zlenivela ako mačka. Neťahalo ju to do mesta, radšej zostávala doma, vo svojom byte, počúvala hudbu, čítala, pracovala. Pamätá si ten deň, keď k nej prišiel, bozkával ju o čosi vášnivejšie, priam ju drvil v náručí a ju to nepochopiteľne rozladilo.

„Nerob, dnes nie, nemôžem, veď vieš,“ zaklamala.

„Dostala si to?“

A ona prikývla.

„To mám teraz tú ružovú výbavičku vrátiť do obchodu?“ uškrnul sa spôsobom, aký milovala.

Keď vtedy odišiel, vytiahla z chladničky víno. Opila sa. Odvtedy to zopakovala niekoľkokrát. S vínom a aj s tým, že ho odmietala. Stal sa z toho rituál, akurát už bez jeho narážok na výbavičku, pretože prestal rozvíjať konšpiračnú teóriu o tom, čo by sa stalo, keby otehotnela. A ona sa nalievala. Vínom. Do nemoty. A potom zase vodou. Chcela vypiť tisíce litrov tej odpornej, chlórovanej, vlažnej tekutiny a prasknúť, rozliať sa na kolomaž. Tak, ako keď sa jej dotýkal a ona skvapalnievala. Celá. Komplet. Pekná smrť a aká symbolická pre ich vzťah. Utopená vo vlastnej kolomaži.

Sama seba nechápala, čo ju k nemu tak fatálne priťahuje. Všetci, s ktorými ho zoznámila, sa čudovali. Všetci? Vlastne iba Nora a Sabina, ktoré boli k Lene úprimné. O jej citoch a obsedantnej vášni vedeli všetko. Skoro všetko. Ako však mohla niekoľko rokov, samozrejme, s menšími pauzami, milovať trpaslíka?! Navyše ženatého, neperspektívneho, síce bohatého, Lena však z jeho peňazí nič nemala. Do reštaurácií nechodili, niekoľkokrát ju pozval na kávu, videla však na ňom, ako sa bojí, aby do kaviarne nevstúpil niekto známy. Nikdy ju s nikým nezoznámil. Ponižovalo ju to. Čo na ňom videla? Nebol vysoký, bol široký a k bystrozrakosti mal na desiatky metrov ďaleko. Trpaslík, čo ušiel z predzáhradky svojho domčeka na predmestí, kde vo dne v noci hučia, trúbia, svištia stovky áut a jeho pragmatická žena. Napriek tomu, že má slúžku, sama vešia bielizeň. A jeho najobľúbenejšie zelené tričko, ktoré perie a starostlivo žehlí niekoľkokrát do týždňa.

Ich vzťah nevzťah aj tentoraz (už po koľkýkrát?) ukončila Lena. Utiekla. Z jeho auta. Najskôr však prudko otvorila dvere, ktoré buchli do zelenej oktávie zaparkovanej vedľa. Potešilo ju to, svoje auto mal tiež veľmi rád, možno dokonca radšej ako svoju ženu a ju, Lenu. Raz stratil kľúče, pri Čunovskom jazere, na jednom z miest, kde vo februári nehrozilo, že by ich niekto spolu nachytal ako sa prechádzajú, bozkávajú, objímajú.

„Nemám kľúče,“ povedal a okamžite pustil Leninu ruku, ktorú dovtedy zvieral tak silno, až jej kosti praskali.

Od tej chvíle akoby prestala existovať. Presnoril celé okolie, posúval si okuliare po nose, nervózne sliedil očami, áno, a fučal, fučal ako jež. Lenu si nevšímal. Chcela mu pri tom hľadaní pomôcť, skutočne, nedokázala sa však pohnúť. Zmohla sa na jediné; prečo si ich dávaš do zadného vrecka; a okamžite sa zhrozila nad svojou výčitkou. On to však nepočul. Hľadal kľúče. Od svojho milovaného auta, ktoré ho doteraz vždy bezpečne a najmä načas doviezlo domov, kde ho s večerou čakala žena a deti. Napokon ich našiel. A odrazu znova Lenu objímal, bozkával, opäť ju chytil za ruku a s novou dávku vášne jej drvil kosti. Lena myslela na jediné – aké je to hnusné, voči tej žene, neznámej napriek tomu, že už roky pozná jej meno a niekoľko negatívnych vlastností, že ona, Lena, spáva s jej chlapom.

„Viem, budem sa za to škvariť v pekle a jeho tri utešené blonďaté dcérenky budú posielať štedré sponzorské dary všetkým diablom, aby usilovnejšie prikladali pod kotol,“ povedala raz pred Norou a Sabinou.

„Ľutuješ to?“ chcela vedieť jedna z nich, Lena si už nepamätá, ktorá.

„Áno, ľutujem, ale nič s tým nenarobím. Milujem ho,“ povedala.

A milovala ho, napriek poslednému rozchodu, aj naďalej. A presne tak sa tým trápila. Preto, lebo bez jeho objatí nemohla spávať. Preto, lebo odkedy tresla dverami jeho milovaného auta, má strach chodiť po meste. Bojí sa toho, aby sa náhle na verejnosti nerozrevala a zároveň nezistila, že už zase nemá papierové vreckovky.

2.

„Ježíííš, ty vyzeráš! Čo v tejto diere zavreli všetky lekárne s Vichy?“ zahučí Nora a už sa aj z tmavej chodby teperí dnu.

Je po smútku. Po sladkobôľnom týraní sa, po bezduchom blúdení izbou, po drásaní duše. Pomôže uplakaným očiam a strhanému výrazu úsmev? Nepomôže. Otázka blbá ako ja, keď som sa predtým nepozrela cez kukátko, pomyslela si Lena a ustúpila, aby sa dnu vrútilo tornádo Nora a s ňou zemetrasenie a tsunami zdrvujúcej energie a najmä rečí. Nora, ktorá všetko rieši pohárom (najlepšie však celou fľašou) Martini, mladým milencom a krémom proti vráskam, ktorým si natiera ešte aj päty na nohách. Lena by sa stavila, že na noc ním gebrí aj svoju úbohú retríverku Doris, aby jej na prechádzke svojou zvráskavenou kožou (ak by ju za silného vetra nebodaj niekto zbadal pod jej huňatou svetlou srsťou) nerobila hanbu.

Nora je dokonalá. Vždy upravená. A všetci jej zobú z ruky. Za najväčšiu prehru svojho života považuje fakt, že nemá dcéru. Len dvoch synov, dvojičky v puberte, ktorých láskavo a s patričnou materinskou hrdosťou nazýva „moji malí magori“. Dcéra by bola čosi iné. Jej výkladná skriňa, zrkadlo, v ktorom by sa obdivovala od rána do večera a spomínala na časy, keď mala dvadsať a chlapi sa o ňu bili. Nora je však úplne mimo, netuší, že dcéra by jej akurát ničila jej milovanú a ukrutne drahú kozmetiku, kradla zo skríň značkové tričká a každý mesiac drankala euráče na antikoncepciu. Lena si myslí, nepovedala by to však za nič na svete, že Nora by dcéru chcela aj preto, aby jej občas mohla prebrať frajera. Mladé mäsko, to je pre ňu droga, ktorej podľahne vždy, všade a za každých okolností. Ale v očiach všetkých je skvelá manželka a milujúca matka. Veď každú nedeľu sa spoza ich dverí šíri vôňa vyprážaných rezňov a koláčov. Dokonca aj v očiach svojho Romana je Nora skvelá manželka a milujúca matka. A to ani nevešia jeho obľúbené tričká na záhrade, Norin pako si to totiž robí sám. Perie, žehlí, nakupuje. Nora ho má vycvičeného lepšie ako starý Berousek svojho cirkusového medveďa.

„Dievča drahé, spamätaj sa, čo fňukáš pre jedného kreténa? Nič v zlom, Leni, ale on vôbec nestál za to. A možno mu ani nestál, veď ste sa v poslednom čase už len držali za ručičky, pusinkovali v aute, no k poriadnej akcii sa nemal. Sakra, to že si zvlhla zakaždým, keď sa na teba čo len pozrel, majú na svedomí tvoje nevybúrené hormóny, on na tom nemal žiadnu zásluhu!“ zasyčí a rozvalí sa v kresle.

Lena vie, že to myslí dobre, Nora sa ju svojimi britkými rečami snaží dostať z depky, no darí sa jej pravý opak. Lena sa rozreve sa ako malé decko.

„Booože, ty ho chceš späť?“ prevráti Nora očami, z luxusnej kabelky vytiahne kozmetickú taštičku, z nej pilník a začne si opatrne pilníkovať záder na malíčku.

„Uhm,“ prikývne Lena presne tak, ako keď mala päť rokov a otec sa spýtal, či chce ešte jeden krémeš, ktorý jej mama predtým zakázala, lebo sa jej zdalo, že dcéra má v porovnaní s tou susedinou priveľmi tučné stehienka.

„Tak prečo si to s ním skončila? To nevieš, že keď to s chlapom skončíš, bude ťa mátať po celý život? Nedokončené vzťahy, to je sliz, ktorý ti obalí mozog aj srdce a pri každej depke sa pomaličky vyleje z nosných aj ušných dierok a nedá ti dýchať. Neustále sa budeš sama seba pýtať, kde si urobila chybu, aké by to bolo, keby ste v tom pokračovali, čo ak aj on na teba ešte myslí a či sa mu nemáš ozvať... Musíš s tým skoncovať raz a navždy, chápeš? Ale nie tak, že ho pošleš do prdele, teatrálne tresneš dverami a potom si prereveš pol života! Ale tak, že sa ho pekne držíš až do úplného totálneho nudného konca. Že sa ho prežerieš, potom sa z neho dogrciaš a ráno môžeš začať nový deň a nový život bez bruchabôľu, chápeš?“

„Uhm,“ Lena opäť prikývne ako za čias tučných stehienok, ktoré zrejme predurčili jej vzťah k mužom.

V priebehu nasledujúcich dvoch hodín, kým Nora nedvihne kotvu a nevypláva na šíre more, ten súhlasný pohyb hlavou urobí ešte niekoľkokrát. Aj keď v skutočnosti absolútne nechápe nič z toho, čo sa jej Nora snaží vysvetliť.

3.

Lena napísala báseň. Nenašiel sa však nik, kto by ju čítal a nadchýnal sa ňou. Bola bezútešne sama. Z tohto pocitu je zobudil až vlastný plač. Svitalo. Včera zabudla zatiahnuť závesy, takže si mohla vychutnať pohľad na sivú oblohu, čo sa postupne farbí namodro, naružovo a napokon dooranžova. Chcelo sa jej cikať, bola však lenivá vstať. Zašmátrala na nočnom stolíku, rukou takmer zhodila pohár s vodou, ktorej sa chcela napiť. Keď ho dávala späť, zbadala svoj oranžový diár s perom zaťatým medzi stránky. Prekvapene ho otvorila. Bola tam. Báseň zo sna. Síce načarbaná, ale predsa len čitateľná.

Chcem sa ťa prežrať dosýtosti

zohrievať tvoje staré kosti

v spoločnom kotli v podsvetí

láska nám všetkým posvieti

na ceste z neba do pekla

láska, ktorá sa zasekla

v prievane času 

v starej knihe 

v mojich slzách

a hnusnom víne 

láska, z ktorej sa stalo slovo

blbé a prázdne ako ty...

Láska už dávno nesvieti 

už svietia iba moje oči 

do ktorých čoskoro mi skočí

tvoja žena a tvoje dcéry

a s nimi celý svet!

Ostali už len slepé oči

lásky už, drahý, dávno niet

Do očí sa jej opäť nahrnuli slzy. Tá báseň... Tú predsa nemohla napísať ona! Nikdy básne nepísala, a už vôbec nie zo sna. Navyše, vôbec si nepamätala, kedy uprostred noci vstala, vzala svoj oranžový diár a z pohára s perami a ceruzkami vybrala to, ktoré netieklo, nebolo prasknuté ani inak zdevastované. Stáva sa z nej námesačnica.

4.

Lena napokon predsa len musela vyliezť zo svojej jaskyne. Dokonca sa týždeň po poslednom rozchode s Igorom (áno, jej zelený trpaslík má celkom obyčajné meno – žiadny Alain, Filip ani Max, len celkom obyčajný Igor) znovu namaľovala. Najskôr si síce musela na oči priložiť vychladené vrecká čierneho čaju a potom si na ne ešte päť minút tlačiť lyžice, ktoré schladila v mrazničke – písali v Eve, že tak zaručene zmiznú kruhy pod očami aj napuchnuté vačky –, no fakt je, že jej vyrevaným očiam to veľmi nepomohlo. Ale nakoniec sa jej predsa len podarilo hodiť ako-tak do gala, čo v tomto prípade znamená, že nevyzerala ako zombík z nejakého trápneho amerického trilleru.

No od femme fatale mám stále ďaleko, skonštatovala, keď sa na seba zahľadela do zrkadla. Snažila sa to zlepšiť aspoň outfitom. Dala na seba bielu letnú sukňu a fialové tričko, ktoré Igor na nej tak zbožňoval a v ktorom pôsobivo vynikal jarček medzi prsiami. Z toho sa idú všetci chlapi posrať. Asi rovnako, ako keď im strčíte jazyk do ucha. Dementi... Na nohy natiahla efektné sandáliky s dvanásťcentimetrovým opätkom podľa vzoru Carrie zo Sexu v meste a vybrala sa k Nore. Bez auta, po včerajšom utápaní sa v slzách a víne si netrúfla sadnúť za volant.

Autobus ju viezol cez všetky známe miesta, kde sa Lena ešte pred týždňom tajne zakrádala s Igorom. Keď cez špinavé okná zbadala nábrežie Dunaja, slzy sa jej opäť nahrnuli do očí.

Nerev, ty krava, máš na očiach maskaru, v duchu si nadávala a nervózne prehrabávala kabelku hľadajúc vreckovky.

„Je vám zle?“ spýtala sa babička z vedľajšieho sedadla.

„Nie, nie, som v poriadku. To len tá alergia...“ Lena sa snažila o čosi, čo by v očiach tej ženy zodpovedalo milému úsmevu.

„Ach, tak. Mala som pocit, že plačete. Viete, vyzeráte tak zničene. Keby ste sa chceli porozprávať, ja mám čas... Viete, mohla by som vám pomôcť. On na vás myslí, veľmi vás ľúbi, drží vás za ruku, aj keď to necítite,“ sprisahanecky na ňu žmurkla.

„Vy poznáte Igora?“ Lena na starenu vyvalila svoje vyrevané oči. Bola ochotná uveriť všetkému, dokonca aj tomu, že jej osud do cesty privalil balvan v podobe Igorovej krstnej matky či ducha jeho mŕtvej babičky, ktorá už nejaký čas bdie nad Lenou, čakajúc na vhodnú príležitosť, aby sa jej zjavila a zvestovala správu o nádeji.

„Áno, Jehova. Lebo on bdie nad vami, drží vás za ruku a neopustí vás, aj keď to práve tak necítite,“ roztiahla nahluchlá babka pery do blaženého úsmevu.

„Nie, nie, nie, počkajte, dosť! Môj manžel je moslim, zabil by ma!“ zahučala Lena naučenú frázičku, ktorou už roky odháňa od seba všetkých, ktorí sa jej snažia nahovoriť, že koniec sveta je tá najúžasnejšia vec, akú len možno zažiť. Traja pubiši sa pustili do takého rehotu, že na ďalšej zastávke radšej rovno vystúpila. Robím zo seba totálnu kravu! Keď toto porozprávam Nore, najskôr sa pociká od rehotu a potom ma zabije, pomyslela si.

Zvyšok cesty, hotový kusisko, prešla pešo. Dvakrát si kvôli vysokým opätkom, ktoré sa páčili Igorovi a na ktorých balansovala, odkedy sa s ním spoznala, skoro vykrútila krk a musela zniesť obdivné piskoty počerných kopáčov a ukladačov káblov. Musela? Nie, robilo jej to dobre, jej zranenému ženskému sebavedomiu. Nuž, áno, v bielej ľahučkej sukni sa jej boky pohojdávali zo strany na stranu, presvitali tangáče, a keďže chlapcom navyše pálilo slnko na gebule, Lena sa nečudovala, že pre nich zosobňovala bohyňu sexu.

Keby mi nečumeli len na prdel a prsia, ale aj do očí, zdrhli by všetci, vlastnoručne by sa zakopali do tých svojich zákopov pred zombíkom, sarkasticky komentovala svoj úspech.

Statočne však dokráčala k bytu, kde už sa Nora so Sabinou chladili studeným Martini a napriek príšernej horúčave sa s chuťou napchávali jednohubkami, ktoré nachystal Roman. Pohral sa s nimi dokonale. Na každú použil iné ingrediencie, takže každá nielenže inak chutila, ale aj farebne boli rôznorodé.

Sakra, kedy ja klofnem chlapa, ktorý ma bude nosiť na rukách, bozkávať zem, po ktorej chodím, a ešte aj nachystá jednohubky mojim kamoškám, pomyslela si Lena. A kým prídu, dokonale uprace po sebe kuchyňu a zbalí sa na ryby, aby nezavadzal. Holt, Nora si to vie zariadiť. Ja som však sama jednohubkou, chlap ma zhltne a okamžite dostane chuť na ďalšiu, inak chuťovo a farebne zladenú.

„Prosím ťa, kde trčíš?“ Sabina sa na Lenu vrhá, objíme ju však iba jednou rukou, druhou si do pusy pchá zvyšok sendvičového kolieska so šunkou, syrom a čiernou olivou.

„No kde asi? Sa na ňu kukni a je ti to jasné. Musela najskôr zohnať čln, aby sa preplavila z domu cez slzy, ktoré za týždeň vyrevala skrz toho krpatého kreténa,“ odpovedala Nora ešte skôr, než Lena stihla čosi povedať.

„Ach, Lena, keby sme tie tvoje slzy mohli speňažiť, do konca života by sme sa váľali na Bahamách a ešte aj môj pes by mal osobného sluhu, ktorý by mu ovieval gule palmovým listom,“ Nora rozhadzuje ruky v teatrálnom geste, „teda pardon, Doris, viem, že gule nemáš, to bolo len čisto obrazné,“ nakloní sa k sučke a pohladká ju po hlave.

„Si myslíš, že je také ľahké zabudnúť? Vymazať ho? Tebe to trvalo ako dlho?“ povie Lena možno prudšie, ako chcela.

Nore sa rozšíria nozdry, na chvíľu zadrží dych. Všetky tri okamžite vedia, že za ten kratučký čas jej mozog precestoval tisícky kilometrov a ocitol sa v Paríži. Opäť. Po koľkýkrát? Tam nechala Nora pred rokmi svoje srdce a nikdy sa poň nevrátila. Nikto netuší, či ho zakopala pod Montmartrom, zhodila z Eiffelovky, alebo ním nakŕmila ryby v Seine. No ako sama zvykne hovoriť, nechýba jej.

Nora bola ukážkové dieťa ukážkovej rodiny. Otec pracoval ako veľvyslanec, mama bola prekladateľka. Nora si poslušne a asi aj s radosťou každé ráno navliekla silonky a sukničku a nezašpinila si ich a nerozdriapala ani do večera. Vo vlasoch mávala farebné sponky – pukačky, ktoré v tom čase boli podpultovým tovarom. A už v štvrtej triede základnej školy mala na nohách lakovky s mierne vyvýšeným opätkom, čo jej závideli všetky spolužiačky. Učiteľky ju zbožňovali. Bola slušná, mala vždy samé jednotky, vyhrávala všetky matematické olympiády aj Hviezdoslavov Kubín. A predsa ju nikto nebral ako bifľošku. Všetky baby v triede sa chceli kamarátiť iba s ňou a všetci chalani s ňou chceli chodiť. Mávala frajerov, bozkávala sa s nimi na lavičke v parku, no ďalej ich nepustila. Svoje panenstvo si strážila ako národný poklad, čomu síce nikto nerozumel, ale nikto sa tomu ani nesmial. Nora bola skrátka iná – a mala to šťastie, že všetci jej inakosť akceptovali a ona nemusela nikomu nič dokazovať, vysvetľovať.

Po gymnáziu, kde, samozrejme, zmaturovala na samé jednotky, jej otec vybavil štipendium na Sorbone. Študovala francúzštinu a estetiku, bývala v internáte a po vyučovaní sa celé dni túlala uličkami, sedávala v kaviarničkách, užívala si Paríž. Až kým nestretla Pierra. Rodený Parížan, milovník dobrých vín, skvelého jedla a, samozrejme, sexu. Nora mala devätnásť, on tridsať. Dala mu všetko. Svoje panenstvo i lásku. Zbožňovala ho, bola ním očarená, nadšená. Pierre bol perfektný spoločník a úžasný milenec. Nora sa nezamýšľala nad tým, odkiaľ ovláda tie stovky praktík, ktorými ju aj trikrát denne dokázal doviesť k orgazmu. Učil ju užívať si život, spoznávať svoje telo a vedieť potešiť muža.

„Je t’aime,“ šepkal jej po večeroch do uška a ona sa pri tom rozplývala. Dokonca si kúpila časopis so svadobnými šatami, účesmi, vlečkami a závojmi a kochala sa výberom tých, v ktorých by zažiarila. Verila, že Pierre je láskou jej života. A on ňou skutočne bol, ibaže... Ona nebola láskou jeho života. Pierre bol totiž len zasraný zmrd, ktorý ju vodil za nos. A robil tak v čase, keď jeho zákonitá manželka čakala ich prvé dieťa, porodila ho a dojčila. Ale o tom všetkom sa Nora dozvedela až vtedy, keď po polroku známosti ona sama zostala tehotná. S úsmevom oznámila Pierrovi, že bude otcom a čakala na jeho výbuch radosti, nadšenia a šťastia, ktorý ich oboch pohltí. Namiesto toho sa konal opak. Výbuch zlosti hodný sopky prebratej po rokoch k životu. Milý Pierre ukázal druhú tvár. Začal jej nadávať do kráv z Východu, ktoré nepoznajú antikoncepciu, dokonca ju obvinil z toho, že otehotnela schválne, že to bol od začiatku jej plán, lebo sa chcela dostať k francúzskemu občianstvu a k jeho prachom.

„Non, Pierre, non, je t’aime,“ šepkala Nora slová lásky dúfajúc, že toto je len zlý sen, z ktorého sa čoskoro zobudí a so svojím drahým pôjdu kúpiť ten najrozkošnejší kočík na svete. Nie, koniec blbého sna sa nekonal. Blbý sen je večný. Pierre sa od toho dňa neozval. A ani nedvíhal telefóny, neodpovedal na jej odkazy a dokonca, keď ju raz stretol v meste, prešiel na druhú stranu cesty.

Našťastie, úžasní rodičia nenechali v srabe svoju úžasnú dcéru. Otec vybavil najlepšiu kliniku v Paríži a po chvíľke strávenej na operačnej sále Nore „odoperovali“ dôkaz lásky a hodili ho medzi biologický odpad. Ani nevie, či to bola vytúžená dcéra alebo syn...

Do školy sa už z nemocnice nevrátila. Ba ani na internát. Starostlivá mama jej zbalila kufre, pričom dôsledne dbala na to, aby si v nich Nora z Paríža nedoniesla jedinú spomienku na Pierra, vôbec nič. V internátnej izbe zostal zlatý prívesok sloníka, ktorý jej Pierre daroval k narodeninám, kazeta Moustakiho s piesňou Ma liberté, ktorú Nora tak veľmi milovala, dva lístky do kina, kam sa s Pierrom chystali dve hodiny, no napokon radšej zostali doma a vášnivo sa milovali. Namiesto toho všetkého sa do kufrov k handrám, topánkam a kozmetike natlačila nekonečná bolesť, zrada a trpké sklamanie.

Toto všetko Nore preletelo hlavou v jej dokonalej obývačke, keď jej Lena hodila do ksichtu tú najdebilnejšiu otázku na svete. Našťastie, spamätala sa rýchlo. V očiach mala opäť svoj bežný, takmer pohŕdavý výraz, dych sa upokojil.

„Idem po ďalšie Martini,“ povedala až príliš veselo, zvrtla sa a ladným krokom odplávala do kuchyne.

S Norou ste sa mohli baviť o všetkom. Do detailov vám porozprávala o skvelom orále s mladučkým študentom práva, ktorého zbalila na plavárni, aj o rýchlovke, ktorou si u bývalého šéfa vymohla najvyšší plat v celej firme. Dokonca aj o gynekologickom vyšetrení a výsledkoch svojej cytológie rozprávala úplne bez rozpakov. Len téma Pierre bola tabu. Mŕtvola v skrini, o ktorej všetci vedia, no nikto si nedovolí pootvoriť dvere, aby náhodou nevypadla.

„Ty si ale krava,“ zasyčí dobromyseľne Sabina, pohladí Lenu po chrbte a napchá si do pusy ďalšia jednohubku.

„Ja viem,“ hlesne Lena s plačom na krajíčku a kopne do seba pohár Martini, ktorý zrejme patril Nore. No a čo, veď o chvíľu donesie ďalšie. A keď si z neho bude musieť naliať aj ona, bude aspoň isté, že doň nevsypala cyankáli, aby Lene navždy zavrela jej nevymáchanú hubu.

Koniec ukážky